Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

VANINA VANINI

A CASTRÓI FEJEDELEMASSZONY

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Stendhal
[Marie-Henri Bayle]

VANINA VANINI

fordította:
Pogány Elza

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-316-3 EPUB

ISBN 978-963-559-317-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

a mű eredeti címe
Vanina Vanini

első kiadás: 1829

a borító Auguste Jules Bouvier (1827 – 1881) Vasárnap délután
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

VANINA VANINI

vagy
RÉSZLETEK A KARBONÁRIK UTOLSÓ VENTÁJÁRÓL

Felfedeztetett a pápai államokban

182… tavaszának egyik estéjén történt. Egész Róma izgalomban volt B... herceg, a híres bankár, estélyt adott Velence-téri új palotájában. Minden műremeket, amit Olaszország művészete, Párizs és London fényűzése előállíthatott, mind összehordták ennek a palotának a díszítésére. Nagy volt a tolongás. A nemes Anglia szőke, hideg szépségei vetélkedtek a megtiszteltetésért, hogy a bálon részt vehessenek; tömegesen érkeztek. Róma legszebb asszonyai vitatták el tőlük a szépség pálmáját. Egy fiatal lány, szemének villogása, hajának ében ragyogása elárulták, hogy római, lépett most be apja karján; minden szem feléje fordult. Különös gőg sugárzott minden mozdulatából.

A belépő idegenek láthatólag meglepődtek a bál pompáján. „Európa egyik uralkodójának estélye sem közelíti ezt meg”, - mondták.

A királyoknak nincs római építésű palotájuk és kénytelenek meghívni udvaraik előkelő hölgyeit. B... herceg csak szépségeket hívott meg,

Ma este kedvezett a szerencse meghívásaiban; a férfiak elkápráztak. Ennyi csodaszép asszony közül el kellett dönteni, melyik a legszebb; egy darabig bizonytalan volt a választás, de végre is Vanina Vanini hercegnőt, a villogó szemű, ébenhajú fiatal lányt kiáltották ki bálkirálynőnek. Azonnal köréje sereglettek idegenek és római ifjak, otthagyva az összes többi termeket.

Apja Asdrubale Vanini herceg, azt akarta, hogy előbb két vagy három német uralkodóval táncoljon. Azután néhány nagyon szép és nagyon nemes angol meghívását fogadta el; szenvtelen arcuk untatta. Több öröme telt láthatólag a fiatal Livio Sanelli gyötrésében, aki igen szerelmesnek látszott. Róma legragyogóbb fiatalembere volt, és mi több maga is herceg, de ha egy regényt nyújtottak volna át neki olvasásra, a huszadik oldalnál elhajítja s azt mondja, hogy megfájdul a feje tőle. Ez nagy hátrány volt a Vanina szemében.

Éjfél tájban egy hír terjedt el az estélyen és elég nagy hatást keltett. Egy fiatal karbonári az Angyalvár foglya, este kiszabadult álruhában és vadregényes merészséggel, mikor az utolsó börtönőr csapat elé ért, tőrrel megtámadta a katonákat, de megsebesült ő maga is, a sbirek üldözőbe vették az utcán vére nyomán, és remélték, hogy elfoghatják.

Amint elbeszélték ezt a történetet, don Livio Sanelli, elkáprázva Vanina sikereitől és bájától, mikor helyére vezette egy tánc után, félőrülten a szerelemtől mondta:

- De az Istenért, ki tetszhetne hát önnek?

- Az a fiatal karbonári, aki éppen kiszabadult, - felelt Vanina - ez legalább valamivel többet tett, mint hogy nagy kegyesen a világra jött.

Don Asdrubale herceg odalépett leányához. A herceg nagyon gazdag ember volt, de húsz év óta nem számolt el jószágigazgatójával, aki magas kamatra adta neki kölcsön-saját jövedelmét. Ha az utcán találkoznánk vele, öreg komédiásnak néznék, s senki sem mondaná, hogy öt-hat vastag gyémántgyűrűt hord ujjain; két fia jezsuita szerzetes lett és elmebetegségben haltak meg. Elfelejtette őket, de haragszik, hogy egyetlen leánya, Vanina, nem akar férjhez menni. Már tizenkilenc éves, és visszautasította a legragyogóbb házassági ajánlatokat. Mi okból? Ugyanabból, amiért Sulla lemondott: megvetésből a rómaiak iránt.

A bál utáni napon észrevette Vanina, hogy apja, a világ leghanyagabb embere, aki soha életében nem vette még azt a fáradságot magának, hogy egy kulcsot vegyen a kezébe, nagyon gondosan bezárt egy kis lépcsőre nyíló ajtót, amely a harmadik emeleti lakosztályba vesetett. A lakosztály ablakai narancsfákkal szegélyezett teraszra nyíltak. Vanina látogatásokat tett a városban, mikor hazaért a nagy kaput kivilágítási előkészületek foglalták el, úgyhogy a kocsis a hátulsó udvaron hajtott be. Vanina felnézett és csodálkozva látta, hogy a harmadik emeleti ablakok egyike, amelyet apja olyan gondosan bezárt, nyitva van. Elküldte társalkodónőjét, felment a palota tetejére, és hosszas kutatás után talált egy kis rácsos ablakot, amely a narancsfákkal szegélyezett teraszra nézett. Az előbb észrevett nyitott ablak két lépésnyire volt tőle. Nyilván lakott valaki ebben a szobában. De kicsoda? Másnap sikerült Vaninának megszerezni egy kulcsot, amely a narancsfa szegélyezte teraszra vezető ajtót nyitotta.

Lábujjhegyen közeledett a még mindig nyitott ablakhoz. Az ablakfüggöny eltakarta. A szoba mélyén ágy volt és valaki feküdt az ágyban. Első mozdulatra vissza akart vonulni, de megpillantott a székre dobva, egy női ruhát. Jobban szemügyre véve az alakot az ágyban, látta, hogy szőke és látszólag nagyon fiatal. Nem kételkedett egy percig sem abban, hogy nő fekszik az ágyban. A székre dobott ruha véres volt, véres volt az asztalon heverő női cipő is. Az ismeretlen megmozdult; Vanina észrevette, hogy meg van sebesülve. Mellét nagy vérfoltos ruhával kötötték át, de a kötést csak szalagok tartották, nem sebész keze tette fel. Vanina megfigyelte, hogy apja minden délután négy óra körül bezárkózott szobájába és azután meglátogatta az ismeretlent; nemsokára újból lejött, kocsiba ült és Vittelechi grófnőhöz ment. Mihelyt eltávozott, Vanina felment a kis teraszra, ahonnan láthatta az ismeretlent. Érzékeny lelkét nagyon felizgatta a szerencsétlen fiatal asszony, próbálta kitalálni kalandját. A székre vetett véres ruha olyan volt, mintha tőrök döfték volna át. Vanina megszámlálta a szakadásokat. Egy napon élesebben láthatta az ismeretlent: kék szemét az égre emelte, mintha imádkoznék. Nemsokára könnyek peregtek le szép arcán, a fiatal hercegnő nagyon sajnálta, hogy nem beszélhetett vele. Másnap elbújt nagy merészen a kis lépcsőn, mielőtt még apja felment volna; később látta don Asdrubale-t bemenni az ismeretlenhez; élelmiszerrel telt kosarat vitt magával. A herceg nyugtalannak látszott és keveset beszélt, azt is olyan halkan mondotta, hogy még a nyitott ablakon át sem hallhatott Vanina semmit. Azonnal elment.

- Félelmes ellenségei lehetnek a szegény nőnek gondolta magában Vanina, hogy az apám, a maga könnyelmű természetével, nem bízik senkiben és maga megy fel a húsz lépcsőn naponta.

Egy este, amint Vanina csendesen közeledett az ismeretlen ablakához, tekintetük találkozott és le volt leplezve. Vanina térdre vetette magát és felkiáltott:

- Én szeretem önt, híve vagyok.

Az ismeretlen intett, hogy lépjen be.

- Oh mennyire bocsánatot kell kérnem öntől, - mondta Vanina, - mennyire sértőnek találhatja ostoba kíváncsiságomat! Titoktartást esküszöm Önnek, és ha kívánja, soha többé nem jövök vissza.

- Ki ne lenne boldog önt látva, - szólt az idegen. - Ebben a palotában lakik?

- Természetesen. De látom, hogy ön nem ismer, én Vanina vagyok. Don Asdrubale leánya.

Az idegen csodálkozó pillantást vetett rá, mélyen elpirult és tovább fűzte a szót.

- Legyen kegyes, nyújtson reményt, hogy naponta meglátogat, de azt óhajtanám, hogy a herceg ne tudjon az ön látogatásairól.

Vanina szíve hevesen dobogott, az idegen modorát nagyon előkelőnek találta. Ez a szegény fiatal nő bizonyára megsértett valami hatalmas embert, talán a féltékenység egy pillanatában megölte szerelmét? Vanina nem tudta elképzelni, hogy valamilyen alantas háttere lehetne szerencsétlenségének. Az idegen azt mondta, hogy a vállán sebesült meg, a seb egészen melléig hatolt és nagyon sok szenvedést okozott. Gyakran tele van szája vérrel.

- És nincs orvosa? - kiáltott fel Vanina.

- Tudja, hogy Rómában minden sebész pontos jelentéssel tartozik a rendőrségnek a kezelt sebekről. A herceg saját kezűleg kegyeskedik bekötözni sebemet, ezzel a ruhával, amit itt lát.

Az idegen tökéletes finomsággal került minden elérzékenyülést. Vanina az őrülésig megszerette. De egy körülményen szerfölött csodálkozott. Az idegen egy nagyon is komoly beszélgetés közepette csak nagy bajjal tudta nevetését visszafojtani.

- Boldog volnék, ha ismerhetném nevét, - mondta Vanina.

- Klementinnek hívnak.

- Nos kedves Klementin, holnap öt órakor ismét meglátogatom.

Másnap nagyon rossz állapotban találta Vanina új barátnőjét.

- Hívok egy sebészt, - mondta Vanília, és megcsókolta.

Jobb szeretnék meghalni, - szólt az idegen. - Kompromittáljam jóltevőmet?

- Savelli Catanzatának, Roin helytartója őkegyelmességének orvosa egyik szolgánknak a fia, - kezdte Vanina élénken - nagy hívünk és állásánál fogva nem fél senkitől. Apám nem méltányolja hűségét, én lehívatom.

- Nem kell nekem sebész, - kiáltott fel az idegen, olyan hévvel, hogy meglepte Vaninát. - Látogasson meg és ha Isten magához szólít, szívesen halok meg az Ön karjaiban.

Másnap sokkal rosszabbul volt az idegen.

- Ha szeret, sebészt hívat, - mondta Vanina, miközben búcsúzott.

- Ha eljön, vége a boldogságnak.

- Érte küldök, - mondta Vanina.

Minden további szó nélkül megragadta kezét az idegen és csókokkal halmozta el. Hosszú csend állott be; az idegennek könnyek borították el szemeit. Végre elengedte Vanina kezét és olyan arccal, mintha vérpadra ment volna, mondta:

- Egy vallomást kell tennem. Tegnapelőtt hazudtam, mikor azt mondtam, hogy Klementinnek hívnak, én egy szerencsétlen karbonári vagyok.

Vanina csodálkozva tolta hátrább székét és nemsokára felállott.

- Érzem, hogy ezzel a vallomással elvesztem az egyetlen boldogságot, ami még az élethez fűz, de nem méltó hozzám, hogy önt megcsaljam. Pietro Missirilli a nevem; tizenkilenc éves vagyok; apám szegény kirurgus Sant’ Angelo in Vadóban; én karbonári vagyok. Meglepték a mi ventánkat; megláncolva hurcoltak Romagnából Rómába. Egy kis zárkában tartottak tizenhárom hónapon át, melyet éjjel-nappal mécses világított. Egy jószívű lélek gondolt reám, hogy megmentsen. Asszonynak öltöztettek. Mikor kijöttem a börtönből és az utolsó ajtóőrség előtt haladtam el, egyikük átkozta a karbonárikat; pofon ütöttem. Legyen meggyőződve arról, hogy nem egyszerű hősködésből tettem, csak úgy időtöltésből. Könnyelműségem után végig üldöztek Róma utcáin, kardcsapások sebeztek meg, már-már elvesztettem eszméletemet, felfutok egy házba, melynek nyitva volt a kapuja; hallom, hogy utánam jönnek a katonák, leugrom egy kertbe, összerogyok egy nő lábánál, aki ott sétált.

- Vittelechi grófnő, apám barátnője.

- Hogyan, megmondta önnek? - kiáltott fel Missirilli. - Bármint légyen is, soha se ejtem ki nevét, ez a nő megmentette életemet. Mikor beléptek hozzá a katonák, hogy elfogjanak, az ön édesapja elvitetett a kocsiján. Nagyon rosszul érzem magam, néhány nap óta nem tudok lélegzeni a bajonettszúrás miatt a vállamon. Meghalok, kétségbeesve, mert nem láthatom önt többé.

Vanina türelmetlenül hallgatta végig: Missirilli semmi szánakozást sem látott arcán, gyönyörű szeme csak sértett gőgöt fejezett ki.

Éjjel megjelent a sebész; egyedül jött. Missirilli kétségbe volt esve. Félt, hogy soha többé nem látja viszont Vaninát. Kérdezősködött a sebésznél, de az nem válaszolt egy szót sem, csak eret vágott rajta. Ugyanaz a csend a következő napokon. Pietro egy pillanatig sem vette le szemét a teraszra néző ablakról, amelyen át szokott Vanina bejönni; nagyon szerencsétlen volt. Egyszer, úgy éjfél körül látni vélt valakit a terasz homályában, vajon Vanina volt?

Vanina minden éjjel eljött és odatapasztotta arcát a fiatal karbonári ablakához.

- Ha megszólítom, el vagyok veszve, - gondolta magában. - Nem, sohasem szabad őt viszont látnom.

Ennél az elhatározásnál eszébe jutott, akarata ellenére a barátság, melyet a fiatalember iránt érzett, mikor elég ostobán asszonynak vélte.

Ilyen édes bizalmaskodás után, most el kellett felejtenie! Legvilágosabb pillanataiban el volt rémülve Vanina e változáson, amely gondolkozásán végbe ment. Mióta megnevezte magát Missirilli, minden, amire gondolni szokott, mintha fátyollal lenne borítva, mintha nagy távolságból tűnnének elő a dolgok.

Egy hét sem telt el, hogy Vanina sápadtan, reszketve belépett a kirurgussal a fiatal karbonári szobájába. Azt mondta neki, hogy a herceget rá kell beszélni, helyettesíttesse magát szolgájával. Tíz másodpercig sem maradt; de néhány nap múlva ismét visszajött a kirurgussal, emberszeretetből. Egy este, ámbár Missirilli már jobban volt és Vaninának nem kellett reszketnie életéért, fel mert menni egyedül. Missirilli magán kívül volt a boldogságtól mikor meglátta, de el akarta titkolni szerelmét; mindenekelőtt nem akarta levetkőzni férfiúi méltóságát.

Vanina, aki mélyen elpirulva lépett be hozzá, félve a szerelmi nyilatkozatoktól, zavarban volt a nemes, odaadó, de kevéssé gyöngéd barátság által, mellyel a fiatalember fogadta. Elment, anélkül, hogy próbálta volna tartóztatni.

Néhány nap múlva, újabb látogatásánál, ugyanaz a viselkedés, ugyanaz a tiszteletteljes, mély hódolat és örök hála kifejezése. Távolról sem gondolva arra, hogy fékezze a fiatal karbonári hódolatát. Vanina azt kérdezte magától, hogy vajon csak egyedül szeret. Az eddig oly büszke fiatal lány keserűen érezte bolondságának egész súlyát. Jókedvet, sőt hidegséget színlelt, ritkábban jött, de nem állotta meg, hogy ne lássa a fiatal beteget.

Missirilli szerelemtől égve, de kétes származásara gondolva és arra, amivel magának tartozott, feltette magában, hogy csak akkor fog lesüllyedni annyira, hogy szerelemről beszéljen, ha Vanina nyolc napig távol maradna. A fiatal hercegnő gőgje percről-percre csökkent.

- Végre is, ha látogatom, csak magamért teszem, hogy magamnak örömet okozzak, és sohasem fogom bevallani, milyen nagy érdeklődést kelt bennem.

Hosszú látogatásokat tett Missirillinél, aki éppúgy beszélt vele, mint ahogy beszélhetett volna, ha még húsz ember van jelen. Egy este, miután egész nap gyűlölte, és erősen feltette magában, hogy még hidegebb és szigorúbb lesz hozzá, mint rendesen, megmondta neki, hogy szereti. Nemsokára semmit sem tudott megtagadni tőle.

Ha nagy őrület volt is, azt be kell vallani, hogy Vanina boldog volt. Missirilli már nem gondolt többé arra, amivel férfiúi méltóságának tartozik, szeretett, mint ahogy először szoktak szeretni a tizenkilenc évesek Olaszországban. Átélte a szerelmi szenvedély minden önkínzását, elment addig, hogy bevallotta ennek a fiatal gőgös hercegnőnek, hogy milyen furfanggal csalta ki szerelmét. Elcsodálkozott boldogságának mérhetetlenségén. Négy hónap igen gyorsan telt el. Egy napon visszaadta a kirurgus az ifjú szabadságát.

Mit csináljak most, gondolta Missirilli? Elbújva maradjak Róma egyik legpompásabb szépségénél? És a gonosz zsarnokok, akik tizenhárom hónapig fogva tartottak, és megfosztottak a napvilágtól, azt hiszik majd, hogy elcsüggedtem. Olaszország igazán szerencsétlen vagy, ha gyermekeid elhagynak ilyen semmiségekért.

Vanina egy pillanatig sem kételkedett abban, hogy Pietrónak legnagyobb boldogsága lenne örökre hozzá fűződni; túl boldognak látszott; de Bonaparte generálisnak egy szava keserűen visszhangzott a fiatalember lelkében, és befolyásolta viselkedését a nőkkel szemben. 1796-ban, mikor Bonaparte generális elhagyta Bresciát, a városatyák, akik a város kapujáig kísérték, azt mondták, hogy a Bresciaiak jobban szeretik a szabadságot az összes többi olaszoknál.

- Igen, - felelte ő, - szeretnek beszélni róla kedveseiknek.

Missirilli azt mondta Vaninának, elég szomorú arccal:

- Amint leszáll az éj, el kell mennem.

- Vigyázz, hogy visszajőj a palotába hajnalhasadás előtt. Várlak.

- Hajnalban sok mérföldnyire leszek Rómától.

- Rendben van! És hova megy, - kérdezte Vanina hidegen.

- Romagnába, megbosszulom magam.

- Minthogy gazdag vagyok, - mondta Vanina a legnyugodtabb arccal - remélem, elfogad tőlem fegyvert és pénzt.

Missirilli ránézett néhány percig mozdulatlanul, azután karjaiba vetette magát.

- Életem! Mindent elfelejttettél velem, - mondta, - még a kötelességem is. De minél nemesebb a szíved, annál inkább meg kell, hogy értsél.

Vanina nagyon sírt és megállapodtak abban, hogy csak másnap hagyja el Rómát.

- Pietro - mondta neki másnap, - gyakran említetted, hogy egy ismert ember, egy római herceg például, ha sok pénzzel rendelkeznék, a legnagyobb szolgálatokat tehetné a szabadság ügyének, ha valaha Ausztria, valami nagy háborúba keveredne, távol tőlünk.

- Kétségtelenül, - felelte Pietro csodálkozva.

- Nos önnek van szíve, csak a magas állás hiányzik: felajánlom kezemet és kétszázezer líra jövedelmet. Magamra vállalom, hogy megnyerjem apám beleegyezését.

Pietro a lábaihoz vetette magát, Vanina ragyogott a boldogságtól.

- Szeretem szenvedéllyel, - mondta - de a hazának szegény szolgája vagyok; minél szerencsétlenebb Olaszország, annál hűségesebb kell, begy legyek hozzá. Hogy don Asdrubale beleegyezését megnyerjem, szomorú szerepet kellene játszanom éveken át Vanina, visszautasítalak.

Missirilli sietett lekötni szavát. Fogytán érezte bátorságát.

- Az a szerencsétlenségem - kiáltott fel, - hogy szeretlek, jobban, mint az életemet, Rómát elhagyni a legnagyobb kínszenvedés számomra. Oh, hogy Itália nincs még felszabadulva a barbároktól. Milyen boldogan ülnék hajóra, hogy Amerikában éljünk együtt.

Vanina megdermedt. Gőgje elcsodálkozott azon, hogy kezét visszautasítják, de nemsokára Missirilli karjaiba vetette magát.

- Sohasem láttalak ilyen kedvesnek, - kiáltott fel - igen te kis falusi kirurgusom, a tied vagyok örökre. Nagy vagy, mint őseink a rómaiak.

A jövendő minden terve - a józan ész szomorú sejtései eltűntek, a legtökéletesebb szerelem pillanata következett. Mikor már józanul beszélhettek:

- Én majdnem veled egyszerre leszek Romagnában, - mondta Vanina. A porettai fürdőket rendeltetem majd magamnak. Abban a palotánkban szállok meg, amely San Nicolóban van, Forli mellett...

- Ott veled töltöm életemet! - kiáltott fel Missirilli.

- Az én sorsom ezentúl: mindent merni, - sóhajtott fel Vanina. - Vesztembe megyek miattad, de mindegy! Szeretni fogsz-e majd egy megbélyegzett leányt?

- Nem vagy-e a feleségem, - mondta Missirilli, - örökre imádott asszonyom.

Vaninának társadalmi kötelezettségei voltak. Alig vált el Missirillitől, máris barbárnak kezdte találni saját viselkedését.

- Mi a haza? - kérdezte. - Nem élőlény, akinek jótéteményéért hálával tartozunk és aki szerencsétlen lenne, átkozva minket, ha ezt elmulasztjuk. A haza, a szabadság, olyan, mint a köpenyegem, hasznos dolog, amelyet meg kell vennem, igaz, ha nem maradt rám örökségképpen apámtól, de végül is szeretem hazámat és a szabadságot, mert szükségem van rá. Ha nem tudom, hogy mit kezdjek velők, ha úgy vagyok velük, mint a kabáttal augusztusban, minek vásároljam meg, még hozzá nagyon drága áron Vanina olyan csodaszép, olyan különösen eszes. Mindenki tetszését keresi, el fog engem felejteni. Hol van az a nő, amelyiknek csak egy kedvese volt? Azok a római hercegek, akiket megvetek, mint hazafiakat, olyan nagy előnyben vannak fölöttem. Milyen szeretetreméltóak lehetnek! Oh, ha elmegyek, elfelejt, elvesztem örökre.

Az éj közepén Vanina meglátogatta; Pietro elmondta neki, milyen nyugtalanság kínozza, milyen tépelődések között hányta-vetette meg ezt a nagy szót: haza azért, mert szereti. Vanina nagyon boldog volt.

- Ha mindenképpen választania kell a haza és köztem, én leszek előnyben, gondolta magában.

A szomszéd templom órája hármat ütött. Elérkezett a végső búcsú órája. Pietro kiragadja magát kedvese karjaiból. Már lement a lépcsőn, mikor Vanina, visszafojtva zokogását, mosolyogva mondta:

- Ha valami szegény falusi asszony ápolt volna, semmit sem tennél hálád jeléül? Nem igyekeznél megfizetni? A jövő bizonytalan, te ellenségeid közé mész: adj nekem három napot hálából, mintha szegény asszony volnék, és meg akarnál fizetni fáradságomért.

Missirilli maradt. Végre elhagyta Rómát. Hála a külföldi követségtől vásárolt útlevélnek, megérkezett családjához. Nagy volt a boldogság, már halottnak hitték. Barátai meg akartak ölni a tiszteletére egy karabinert (így hívták a csendőröket a pápai államban).

- Ne öljünk ok nélkül olaszt, aki ért a fegyverforgatáshoz, - mondta Missirilli, - a mi hazánk nem sziget, mint a szerencsés Anglia: katonák kellenek nekünk, hogy az európai királyok beavatkozásainak ellent álljunk.

Missirilli a Vaninától kapott pisztollyal nemsokára lelőtt két karabinert, akik igen szorult helyzetbe hozták. Díjat tűztek ki a fejére.

Vanina nem jelent meg Romagnában: Missirilli azt hitte, hogy elfelejtette. Hiúságában érezte sértve magát; sokat gondolt a rangkülönbségre, amely elválasztotta kedvesétől. Pillanatnyi ellágyulásában, és sajnálva elmúlt boldogságát, az a gondolata támadt, hogy visszamegy Rómába, megnézi, mit csinál Vanina. Ez az őrült gondolat már-már elragadta attól, amit kötelességének vélt, mikor egy este a hegyi templom harangja egész különösen harangozta az Angelust, mintha szórakozni akarna a harangozó. Gyülekezési jel volt ez a karbonáriknak a ventára, amelyhez Missirilli is csatlakozott Romagnában. Ugyanazon éjjel mindnyájan összejöttek egy remetelakban a hegyekben. A két remete ópiumtól kábultan nem is sejtette, milyen célt szolgál kicsiny házuk. Missirilli nagyon szomorúan érkezett oda; a helyszínen tudta meg, hogy a venta fejét elfogták, és őt az alig húszéves ifjút választják egy olyan venta vezéréül, amelynek ötven évesnél idősebb férfiak is tagjai, olyanok, akik részt vettek a Murát expedícióban, szóval már 1815 óta az összeesküvésekben. Pietro szíve hangosan dobogott a nem várt kitüntetés hallatára. Amint egyedül volt, eltökélte, hogy nem gondol többet a fiatal római nőre, aki elfelejtette őt és minden gondolatát annak a kötelességének fogja szentelni, hogy