Originally published in English under the title: The World Between Us

Text copyright © Sarah Ann Juckes, 2021

Hungarian translation © Molnár-Hartinger Emese, 2022

All rights reserved.

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. ifjúsági könyvkiadója, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2022

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Molnár-Hartinger Emese

Szerkesztette: Kertész Edina

Borítóterv: Földi Andrea

Olvasószerkesztő: Dér Adrienn

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-963-584-203-2

Üdv újra a Stream Castben, Alice!

Online felhasználók:

WesleyCycles67

Online:

3 perce

tokyo--drifter

Online:

4 órája

Offline felhasználók:

destroy_roy

Utoljára online:

14 órával ezelőtt

_1mp0sibledream_

Utoljára online:

1 nappal ezelőtt

daddycool-007

Utoljára online:

50 nappal ezelőtt

A figyelés megkezdéséhez csatlakozz az egyik csatornához!

Csatlakozás: WesleyCycles67…

1
WesleyCycles67

Egy Wesley nevű, középkorú pacák mellkasára vagyok kötözve, aki éppen a bicaja pedáljába bújtatja a lábát.

Még mindig sötét van, épphogy ki tudom venni, amint nullára állítja az óráját, és tekerni kezd.

A Monopoly-házakkal szegélyezett kis utca körbeöleli a főutat; ma nem kell tartanunk a forgalomtól, egyszerűen csak ráfordulunk, és már hajthatunk is tova – gyorsabban, gyorsabban! –, ahogy az utcai lámpák kialszanak mögöttünk, és a világot elnyeli a homály. Néhány autó villogva megelőz bennünket, a mezőn madárijesztők tűnnek fel egy pillanatra, a bokrokból pedig szemek kémlelnek.

Wesley az órájára pillant, és gyorsabban kezd tekerni. Ma sikerülhet megdöntenünk a munkába érés rekordját. Ma reggel történelmet írhatunk.

Az út lejteni kezd, minden elmosódik, de mi csak pedálozunk szakadatlanul. A lába gyorsan fordul, nem vagyok biztos benne, hogy tartani tudja a tempót, de sikerül neki, és amikor az út kiegyenesedik, elsuhanunk a dugóban ragadt autók mellett, amik korábban minket előztek meg, és belesünk az ablakaikon keresztül a meglepett arcukra – egy gyors villanás –, mielőtt eltűnnénk újra.

A nap a horizont fölé húzza a szemöldökét, a tülekedő fémcsordaként sávot váltó járművek fényei neoncsíkokká húzódnak össze, mi pedig benne pedálozunk a sűrűjében, cikcakkban haladunk a lökhárítók között, átvágunk a sárga közlekedési lámpákon, felkapaszkodunk a járdákra és leugratunk a szegélyekről, hogy elkerüljük a fénylő hasú póznákat és a parkoló kocsikat.

És már látjuk is a célt, a harangtornyot, ami kimagaslik az iskola közepéből, ahol Wesley dolgozik, és hatvan másodpercünk maradt hátra, és egy utolsó jelzőlámpa, amin át kell még érnünk; piros, de tiszta az út, ezért nem lassítunk.

És akkor.

A semmiből.

Egy autó.

És fékezünk, fékezünk és fékezünk.

És én sikítok, mert túl gyorsan megyünk, és itt az autó, ami sehol sem volt egy pillanattal ezelőtt.

Hallom, ahogy Wesley szíve kiugrik a helyéről, miközben

a többi része

megáll.

A szénszálas váz széttörik. A mellkasára kötözött kamera szilánkokra robban.

WesleyCycles67 nem streamel tovább.

Kérjük, válassz egy másik csatornát!

2
Alice

Két hete meghaltam.

De próbálok nem gondolni rá, mivel a mai ismét egy vadonatúj nap. A behúzott függöny alól beszökő napfény szivárványba borítja Manta akváriumát, anya pedig szórakozottan a régi produkciójának egyik dallamát énekelgeti odalent, miközben a reggelimet tányérra helyezi, és előkészíti a gyógyszereimet.

Amikor belép a szobába, rámosolygok, mire abbahagyja a dalolászást.

– Ó, ne haragudj, drágám! Remélem, nem ébresztettelek fel.

– Semmi baj – felelem. – Nyugodtan énekelj tovább.

De nem folytatja, hanem csendben, lábujjhegyen járva, csigalassúsággal széthúzza a függönyt és megigazítja az ágyamat. A szobám csendjében elviselhetetlen az ágyamat komótosan felemelő motor dühös zúgása, ezért felveszem a fülhallgatómat, és elmerülök a hegedűk és fuvolák világában. Hátradőlök, felidézem, milyen volt hétvégente Wesley-vel a mezőn bicajozni, megkergetni a birkákat és nézni a zöld fű végtelen tengerét, amit a kék ég szinte tökéletes sávja keretezett.

És akkor a semmiből felbukkan az autó, és ismét megállít mindent.

Mire teljesen felülök, egészen kifulladok.

Anya lehúzza a fejhallgatómat.

– Hány kanállal kezdünk ma?

– Tízzel, azt hiszem – felelem, bár tegnap is ugyanennyit mondtam, és már nyolc órára kimerültem.

Felülni az ágyban = 1 kanál

A kanalak az energia egységeit jelölik. Ha hozzám hasonlóan egy krónikus betegség az ágyba kényszerít, akkor csak egy bizonyos számú egységgel gazdálkodhatsz. Lehet, hogy neked egy kifogyhatatlan fiókod van, tele kanalakkal, de én mostanában csak egy rozoga, evőeszköztartónak használt bögréből gazdálkodhatok.

Egy egységnyi energia = 1 kanál

Azután kezdtünk így hivatkozni rá, miután olvastuk Christine Miserandino blogját, aki a kanalakat használta metaforaként az energiaveszteségre. Aztán valahogy a hétköznapjaink részévé vált.

És amikor mindössze tíz kanállal ébredsz, akkor minden egyes darab számít.

Anya elém teszi a reggelit, én pedig próbálok olyan fejet vágni, mint aki boldog attól, hogy zsinórban az ötödik napon füstölt lazacot eszik.

– Tudom – sóhajt fel, látva erőltetett mosolyomat. – Apád tehet róla. Le volt értékelve, és az egész hűtőt ezzel tömte tele. Még jövőre is ezt esszük.

– Egyet fizet, kettőt kap akció volt rá, az pedig sosem szokott lazacon lenni – bukkan fel apa feje az ajtónyílásban.

Anya forgatja a szemét.

– Ez az alak azt hiszi, hogy van kidobni való pénzünk – morogja.

A lazac finom. A tojás is. De nem tudom a felénk száguldó autó képét kiverni a fejemből, és a nyelés több kanalat emészt fel, mint kellene.

Reggeli = 2 kanál

Amint anya eltűnik, apa oson be hozzám, és leül az ágyam szélére.

– Mi a pálya, kiscsibém?

Elmosolyodom, de a szememet nem veszem le a szőnyeget a faltól elválasztó szegélylécről.

– Jól vagyok.

Még mindig engem néz, és látom, hogy a mosoly és a kedveskedés ma nem lesz elég. Így hát a tekintetébe mélyesztem az enyémet, és próbálom ott tartani.

– Milyen volt a temetés?

– Tudod, mint egy tipikus temetés. Tele mókával és kacagással.

Nem tudom, soha nem voltam még ilyenen, de a szeme alatti karikák arról árulkodnak, hogy talán mégsem olyan mulatságos esemény, mint mondja.

– Felvettem neked az egészet.

Úgy kapja fel a tányéromat és kezdi enni a maradékot, mintha semmiség lenne, amit mondott.

– Umm? – nyelek.

– Ja. Direkt vittem kamerát, és leültem hátra. Bár a gyilkos pillantásokból, amiket kaptam érte, akár egy nyavalyás bohóc is lehetett volna nálam… Amúgy szívesen.

Piszkálni kezdem a körmömet.

– Nagyon köszönöm, de nem szükséges megnéznem.

Felejteni sokkal nehezebb egy temetésen. Félbehagyja az evést.

– Alice. Wesley-ről beszélünk. Tudom, hogy soha nem találkoztatok a való életben, de minden reggel vele bicikliztél, és vele voltál akkor is, amikor meghalt, az isten szer…

– Igen, oké! – mondom, és pánik kúszik fel a torkomon.

Apa rám pillant. Keményen. Mély levegőt veszek.

– Oké – mondom. – Megnézem. Köszönöm.

Apa megpaskolja a kezem.

– Akkor készülj el, és be is tesszük.

Elkészülni. Bizonytalanul besétálok a fürdőszobába. Megfésülöm a hajam. Fogat mosok. Megmosakszom. Jó sokáig bámulom magam a tükörben, és azon gondolkodom, vajon kevésbé hasonlítanék-e a fekete teleszkópszemű aranyhalamra, ha kiszőkíteném a hajam, vagy ha megnöveszteném a frufrumat.

Elkészülés = 5 kanál

Már nyolc kanálnál tartok, és még tíz órára sem jár, szóval apa segít visszajönnöm a szobába és felvenni a fekete ruhámat, amit a múlt hónapban viseltem a tizenhatodik születésnapomon. Bemászom az ágyba, és úgy lihegek, mint aki egy hegyet mászott meg.

A temetésen készült felvétel lejátszásra készen vár a laptopon.

Szeretnék panaszkodni. Kifogást keresni. Azt mondani neki, hogy mégsem szükséges ezt látnom, köszönöm. Hogy boldog vagyok a szobámban, ahol a gondolataim mezőkön, zenén és aranyhalakon járhatnak.

De már nincs elég kanalam tiltakozni.

Apa előrehajol, és megnyomja az indítógombot.

3
daddycool-007

Most pedig a temetésen vagyok apával.

Leghátul foglalunk helyet, de elég magasra tart ahhoz, hogy ellássak a fejek fölött. Nagyjából száz ember lehet előttünk, mind úgy ül, akár a varjak a villanypóznák közé húzott vezetékeken.

És ott fekszik Wesley, a koporsóban, a kamera szilánkjai még mindig a mellkasába fúródva.

Az a kamera volt az ajándékom, apától kaptam tavaly karácsonyra, mert csak a falat láttam magam körül, ő pedig szeretett volna adni egy ablakot. Eleinte kirándulni járt, és a mellkasára kötözte, hogy később megnézhessem a felvételeket, de aztán felfedezte a Stream Castet – egy streamingoldalt, amelynek egy privát csatornája csak számomra volt nyitva, ahová bármikor bejelentkezhettem a laptopomon keresztül, és élőben nézhettem a világot. És ebben volt valami varázslatos.

Wesley volt az első streamerem. Együtt dolgoztak anyával az iskolában az utca végén, és anya meggyőzte, hogy élőben közvetítse nekem a reggeli ingázását. Aztán apa bevonta az unokatestvéremet, Royt, aki egy nappal utánam született, és sokat játszik számítógépes játékokkal. Később apa összeismerkedett valakivel a taekwondón, aki edzeni visz, a régi bébiszitterem, Hana pedig egészen Tokióból közvetít, ahol most él.

De Wesley volt mindig is a kedvencem. Amikor vele bicikliztem, olyan volt, mintha elűztem volna a Betegséget, helyette éltem volna, gyorsan. Láttam fácánokat, amelyek tollas szivárványként törtek elő a bokrokból, és nyúlfarkakat, amelyek pingponglabdaként pattogtak be az odúba. Láttam, ahogy a termés az égig nő, majd lángba borul, mígnem az egész mező sárga tűzzel lángolt. Láttam, ahogy a tócsák folyókká, majd széles tavakká változnak, a víz pedig olyan sokféle színűvé, mint az égbolt.

A legjobban Wesley-vel Éltem, ezért kicsit olyan, mintha az én temetésem is lenne.

De ha az én temetésem volna, akkor, gondolom, apa nem a hátsó sorban kamerázna, dühös pillantások kereszttüzében.

Az egyik férfi elöl, gondolom, a pap, feláll, és beszélni kezd. Nem hallom, mit mond, mert túlságosan is messze ülünk, de valószínűleg olyasmit, hogy Wesley az óra szerint Élte az életét, ami most végleg megállt, hogy már nem Él.

Ha rólam beszélne, akkor valószínűleg olyasmiket mondana, hogy milyen voltam a Betegség előtt, mert úgy tűnik, hogy az emberek könnyebben emlékeznek erre. Úgy beszélne rólam, mintha tízévesen haltam volna meg, amikor kalandozni indultam apával, trófeát nyertem mellúszásban, zacskószámra ettem az ánizsgolyót, teljes hangerővel zenét hallgattam, és semmi mást nem akartam, mint hogy egyszer tengerbiológus legyek.

Nem emlegetné, hogy milyen lettem a Betegség után. Amikor elkaptam valami ostoba vírust az iskolában, és nem lettem jobban akkor sem, amikor mindenki más meggyógyult. Nem beszélne arról a lányról, aki szép lassan képtelen volt iskolába menni. Aztán az utcára is. Aztán elhagyni az ágyát. Nem említené a Betegséget, és hogy senki sem tudta igazán, mi is az, még annyi év, teszt és a tünetek Google-özése után sem. Hogy őszinte legyek, nem is hibáztatnám érte. Kit érdekel egy lány, akinek az élete kimerül a mosakodásban?

Viszont a legtöbb ember nem érti, hogy nem muszáj a négy fal között Élnem. Nem muszáj a saját testemben ragadnom. Fantasztikus, hogy emberek mellkasára kötözve nézhetem, ahogy Élik az életet, ami lehetne az enyém is, ez pedig csodálatos.

Legalábbis az volt, amíg egyikük meg nem halt.

A pap lejön a pulpitusról, és egy nő, valószínűleg Wesley felesége veszi át a helyét, én pedig az utolsó kanalamat felhasználva előrenyúlok, és lecsukom a laptopot.

Üdv újra a Stream Castben, Alice!

Online felhasználók:

destroy_roy

Online:

57 perce

Offline felhasználók:

_1mp0sibledream_

Utoljára online:

4 órával ezelőtt

tokyo--drifter

Utoljára online:

3 nappal ezelőtt

WesleyCycles67

Utoljára online:

18 nappal ezelőtt

daddycool-007

Utoljára online:

68 nappal ezelőtt

A figyelés megkezdéséhez csatlakozz az egyik csatornához!

Csatlakozás: destroy_roy…

4
destroy_roy

És most a tizenhat éves unokatestvérem, Roy asztalán egyensúlyozom, miközben úgy kalapál a billentyűzetén, mintha valami vad zongoradarabot játszana.

Nem hallok zenét, helyette a monitorát látom, ahogy egy apokaliptikus tájon, kezében fegyvert tartva egy elhagyatott épület felé vágtat.

Nem ismerem fel. Roy általában olyan játékokat szokott közvetíteni, amikben egy teljes világot kell felépíteni a semmiből, és bár soha nem viszi a szabadba a kamerát, mégis van valami zseniális abban, ahogy a szemem előtt lehel életet a háztömbökbe.

De ez a játék más. Az ujjai fehérek a billentyűzeten. Kitárja az épület ajtaját, és egy kitört ablak alá leguggolva beköti a digitalizált kezét.

És akkor meghallom a durranásokat. Először távolabbról, majd egyre hangosabban és hangosabban. Figyelmeztetni akarom, de nem hall engem, és valószínűleg nem is tudja, hogy éppen vele vagyok, mert a Stream Cast nem így működik, nem kétirányú a beszélgetés. Én csak figyelek, és a csendbe ordítok.

Túl későn reagál. A harcosa az ablak mellett áll, amikor meglátjuk a feléje száguldó furgont, aminek ablakaiból bádogsisakot viselő gyilkosok lógnak ki.

Durr-durr-durr-durr.

És a töltények eltalálják, és még egyszer eltalálják, és a képernyő vörösbe borul, és az életereje semmivé merül, és Roy korábban soha nem hallott hangon ordít, és…

Lecsatlakoztál erről a streamről.

5
Alice

Ledobom a laptopot, és megragadom az ágy két oldalát, amit természetesen észrevesz anya.

Hozzám siet, próbálok mosolyogni, mintha minden rendben volna, de a zihálásom elárul. A mutató- és hüvelykujja közé csippenti mindkét csuklómat.

– Szép, egyenletes légzés – mondja.

Behunyom a szemem, és egy pillanatra másik helyre repítem magam, ahol színpompás élet óceánjában lebegek.

Biztonságban vagyok. Boldog vagyok. Életben vagyok.

Erre gondolok, amíg igaznak nem érzem. A rossz gondolatok szép kis masnikba kötik magukat, és takarosan összehajtogatom őket egy fiókba, az elmém leghátsó részében.

Kinyitom a szemem, és rámosolygok anyára, miközben az arcomon kutatja a hátrahagyott gondolatfoszlányokat.

– Talán hanyagolnod kellene a Stream Castet egy kis időre.

– Nem! – ragadom meg a kezét. – Jól vagyok, de tényleg. Csak butaságot csináltam.

Anya felsóhajt.

– Tudod, hogy akármiről beszélhetsz velem. Wesley-ről is. Bármiről.

– Tudom – mosolygok, és próbálom elhessegetni Wesley nevét, mielőtt hozzám ragadna. – Igazából szerettem is volna beszélni veled. Talán lehetne egy új streamerem. Valaki, aki nem játszik lövöldözős játékokkal, aki nem verekszik vagy sétál egy nagyvárosban. Valaki, aki csak normális, hétköznapi dolgokat csinál, amiket talán én is csinálnék.

Anya elhúzza a kezét, és felveszi a takarót, ami lecsúszott az ágyról, amikor próbáltam félreugrani a golyók elől.

– Gondolkodom rajta. De, Alice, te is gondolkodj el azon, amit mondtam. Itt vagyok, ha szeretnél beszélgetni.

Visszateszi a takarót az ágyra, a karjával kisimítja rajta az összes ráncot, és olyan, mintha az elmémmel is ugyanezt tenné – kisimítja belőle az összes gondolatot biciklikkel ütköző autókról és lelőtt katonákról.

Bólintok, és reménykedem benne, hogy nem veszi észre, milyen gyorsan ver a szívem. Mert bármennyire is tudom, hogy bármit megtenne értem, nem kérhetem tőle, hogy mindent elbírjon. Például azt, hogy ma szúr a mellkasom, vagy hogy visszatért a fájdalom a térdembe. Látom, hogy a sok aggodalom nyomasztja, és olyan ráncokat rajzol az arcára, amelyeknek még nem kellene ott lenniük.

Ezért, hogy eltereljem a figyelmemet, inkább a világban létező csodálatos dolgokra koncentrálok, például arra, hogy ismét tizenkét kanalam lett. Ez azt jelenti, hogy amikor magamra hagy, és a telefonom ablakba szorult méhecskeként zümmögni kezd, lassan fel tudom emelni magam, hogy megkerüljem az ágyamat, és felvegyem.

Megkerülni az ágyamat = 2 kanál

Kipislogom a sötét foltokat a szememből, és emlékeztetem magam, hogy lélegezzek, miközben a biztonság kedvéért egyik kezemmel az ágykeretbe kapaszkodva lépkedek. A telefonom Manta akváriuma mellett hever, aki a víz aljára úszik, hogy megnézze, ki hív.

Cecelia az. Nevető arca beragyogja a mobil képernyőjét.

– Helló, te! – veszem fel a készüléket.

– Azta, te is futsz? Olyan a hangod, mintha szaladtál volna. Én most a parkban futok ezekkel az emberekkel. Őrület, Al! Van vagy száz ember, akik futnak, és amikor megláttam őket, úgy voltam vele, hogy én is csatlakozom hozzájuk. Szandálban nyomom, és teljesen átizzadtam a farmeromat.

Nevet és liheg, és én is nevetek és lihegek. Leülök az ágyra, és ismét emlékeztetem magam, hogy lélegezzek.

Felállni = 1 kanál

– Én pedig… videójátékoztam. Most pedig meglátogatom Mantát.

– Te meg a halad – mondja, hallom a földhöz csapódó lábának puffanását, és hogy a telefon az arcához ütődik, és hogy beszívja a kinti levegőt, és az egész csodálatos.

Manta fúj egy buborékot, ahogy felnyitom az akvárium mellett álló táposdobozt, és ahogy beszórok neki pár pelyhet, a fekete uszonyos felszedi a felszínen úszó darabkákat, mielőtt megpördül, hogy elkapja azokat is, amelyek hópehelyként hullanak a mélybe.

Megetetni Mantát = 1 kanál

– Hány éves már az a hal? Egyáltalán, elélnek ilyen sokáig?

– Igen! – felelem. – Még csak hat, és sokkal tovább is elélhetnek.

– Jesszus! – mondja, már kicsit zihálva. – Akkor kaptad, amikor abbahagytad az iskolát, ugye? Istenem, el sem hiszem, hogy már hat év telt el! Annyira megöregedtünk!

Nyelek egyet, és kicsit hátrébb ülök az ágyon.

– Mondd el, mit látsz!

Cecelia felnevet.

– Izzadt embereket. Futócipőben, amit határozottan nekem is viselnem kellene.

Behunyom a szemem, miközben felsorolja a többi dolgot, amit lát, és megpróbálom elképzelni, hogy futok mellette, bár ez nehéz, mert akkor sem futottam sokat, amikor még tudtam. Túlságosan lefoglalt az úszás, mindennap iskola után. Vízben lenni olyan érzés volt, mint hazatérni – mintha kopoltyúval születtem volna, és a szárazföldön töltött életem minden pillanatában visszatartottam volna a lélegzetemet. Régebben úgy tettem, mintha a mangroveerdőkben búvárkodnék, és megfigyelném a fák gyökerei között ficánkoló halakat. Arról álmodoztam, hogy egy nap majd eltűnök valahova messze, ahol a víz olyan ablak, amin át lehet nyomni a kezünket.

– Gyere velem, Al! – mondja Cecelia, mintha a telefonon keresztül olvasna a gondolataimban.

Megrázom a fejem, de ráveszem magam, hogy felálljak, a lábam kissé remeg, ezért a falba kapaszkodom, hogy megtámaszkodjak. Tántoríthatatlanul sétálok tovább a hálószobaajtó felé, ki a lépcsőfeljáróra, ahonnan látom a régi, doboznyi szobámat, ami most már anyué és apué, és a családi fürdőszobát, amit többé már nem használok, és látom a lépcsőt is, amely a lenti szintre zuhan alá.

– Gyere velem! – kér újra.

Arra gondolok, milyen lenne lemenni a lépcsőfokokon, belebújni egy szandálba és idegenekkel futni csak azért, mert képes vagyok rá.

Kihagy a lélegzetem.

A telefon kicsusszan a kezemből, és a kijelzőn látom Cecelia arcát, ahogy…

Puff.

Puff.

Puff.

Puffan egyet a mobilom minden lépésénél.

A lépcsőn állni = 2 kanál

Anya kijön a szobából, és még időben elkap.

– Alice! Ne menj a lépcső közelébe!

Nagyokat nyelek a levegőből, miközben visszasegít az ágyamba.

Nem, dehogy megyek a lépcső közelébe. Még mindig látszódik az a zúzódás, amit múlt héten szereztem, amikor elájultam a fürdőszobába menet, és a lépcsőről leesni sokkal rosszabb volna, még akkor is, ha így legalább láthatnám egy pillanatra a lenti szobákat is.

Visszanyerem a lélegzetemet, és anya válla fölött Mantát figyelem a szögletes tartályában; olyan sötét, mint egy árnyék, amíg a fény megfelelő szögben nem éri, mert akkor aranyszínben ragyog fel. Anya újra leengedi az ágyat, és azt mondom neki, hogy Manta és én ugyanolyanok vagyunk, hogy az én testem talán ebben a hálószoba-akváriumban ragadt, de én is ragyoghatok bárhol, ahol csak akarok. A világ tele van gyönyörű dolgokkal, amik titokban aranyként ragyognak, ha

megfelelő

fényben

nézzük

őket,

és…

Miről is beszéltem?

Bocsánat, azt hiszem, hogy elveszítettem a…

Nem, nem, nem vagyok fáradt.

Csak a testem.

Nem

működik.