Molnár Ferenc

A kék huszár

Válogatott elbeszélések
és szatírák
– részlet –

Válogatta és a jegyzeteket írta
Schmal Alexandra

Muzsika

Édes márciusi nap süt a templom falára. Valami félénk kis szél fanyar, de izgató szagokat hoz a hegyekről, s úgy érzik, hogy az egész rengeteg nagy levegőégnek ez a csípős illat az alja, a zamatja volna, sűrűbb, mint a többi, ami hígan, kéken, napittasan borult a hegyvidékre.

A templom körül színes kis temető kövei villognak. Az ajtóban áll a leány meg a tanító. Kora délután van, márciusi kora délután, langyosan hűvös az idő, melegecske, de borzongatós, mint amilyen ilyenkor lenni szokott.

Valahonnan egy gyerek került elő, és beszaladt a templomba.

– Na, itt van – mondja a tanító. – Most már itt van. Mehetünk.

Bemennek. A gyerek eljött a fújtatót kezelni. Kis orgona van a templomban, a hegyi falu körül sok az erdő, az erdőnek van egy gazdag ura, és a gazdag úr hozatta az orgonát.

Most orgonálni mennek, mert a leány férjhez megy, és csak három nap választja el az esküvőtől. Az esküvőn a tanító fog orgonálni, s ehhez próba kell, mert ez hivatalnoknak a leánya, gőzfűrészi kisasszony, s aki elveszi, piros arcú, erős férfi, szintén nem paraszt, hanem iparvasúti ember. Szép Lajos felügyelő, inspektor úr, barna bársonymellénye van, évi fizetés, egészséges szervezet, és még egyszer: inspektor úr.

A kotta, amit a tanító visz, Lohengrin nászindulója, orgonára átírta P. J., innsbrucki karnagy. A leány virágot visz. Így mennek be ketten a hűvös templomba, a leány felpróbálta ma a menyasszonyi ruhát, most fel akarja próbálni a nászzenét is, ettől függ: lassan jöjjenek-e ki, milyen lassan jöjjenek, mert a tanító szerint úgy szép, ha épp akkor fogy el az induló, mikor kiérnek a küszöbre. Ezt tegnap este beszélték meg. Nem a leány hívta a tanítót, a tanító magától ment el este a leányhoz.

– Utoljára megyek hozzá – gondolta. De azért mégis a fehér pettyes kék lavallière-t4 kötötte a nyakára. Nem kell ehhez szegény falusi férfinak lenni: mind azt hisszük, hogy az utolsó percben is segíthet valamit még a nyakkendő vagy más egyéb.

De csak néhány szót mondott. A leány várta Szép Lajost, és a nyakkendő beleolvadt az általános semmibe, a tanítóval együtt. De legalább sikerült megbeszélnie az orgonapróbát. Sóhajtások estek, és a tanító most az orgonapróbára gondolt, arra, hogy csak ketten lesznek, arra, hogy hosszú évek óta annyi mindent mesélt, sóhajtott a leánynak, és most máshoz megy, s ő olyan szomorú, hogy még az orgonapróbának is tud örülni. Ez ugyanaz zenében – gondolta –, mint a fehér pettyes kendő ruházatban. És mind a kettő nem más, mint az a bizonyos „még egyszer”, a „csak még egyszer”, az „utoljára”. Ezt gondolta tegnap este, és most már nem gondolja, mert látja a leány szemét, amely hidegen, mértékletesen csillog; vágy, gondolat, érzékenység nélkül, s éppoly nyugodt, mint az a szerelem, amit Szép Lajos tud kelteni. Szép Lajos nem nyugtalanító ember. És így, egy felismerő sóhajtáson keresztül az ürügy céllá válik: valóban jó lesz kiszámítani, mikor kell majd kezdeni az indulót, hogy a násznép a küszöbig vonulhasson a muzsikára. A tanító az ütemekre gondol, s így eszébe jut a melódia. Már előre danol benne az induló, s ettől megvillan fényes szeme. Ilyenkor az ujjai hegyébe szalad a hangok árama, s ott meggyülemlik, bizsereg, várja a billentyűt, amin át muzsikává szabadul.

A fiú már fenn motoszkál a nyekergő deszkákon. A tanító most megy fel a falépcsőn, és lemosolyog a leányra, aki az első padban ül, ölében a virágokkal. Aztán rövid, csöndes párbeszéd, fenn az orgonánál. A tanító szigorúan kérdez, a fiú vékony hangon felel. Egy akkord. Aztán egy sovány, csontos arc jelenik meg az orgona mellett, ez megint a tanító. Leszól:

– Ne olyan közel.

A leány fölkel, és öt paddal hátrább megy. Ott leül.

– Itt jó lesz?

– Jó.

Csönd. Aztán dolgozni kezd a fiú, és megszólal a kis orgona. Eleinte lassan, egy akkord nagyon mélyen búg, a másik nagyon magasan sípol. Aztán közelednek egymáshoz, összeolvadnak, s most kezd ömleni a hang a sípokból, dűl a melódia onnan felülről, jön, támad, megrohanja a leány szívét ez a harcias nászmuzsika, a Lohengrin kardos, páncélos, katonás szerelmi zenéje, amiben a lágyság és a szerelem elbújik az ujjongó vitézi tempó zugaiban, mint ahogy a Lohengrin fehér arca és leányos keze alig látszott ki a vasból.

– Ah – mondja magában, talán csak gondolja a leány –, a hektikás tanító tűzbe jött!

Ezt gondolja a leány, mert ostoba. Hidegen, szépen ostoba, örül a kövérségének, nem tud izgatott lenni, rendben levőnek találja az összes dolgokat, a fű zöld, a férfi udvarol, a tanító mellbajos, és az ember este lefekszik, és reggelig alszik. Akinek pénze van, az gazdag, akinek nincs, az szegény. A tanító szegény. Sok férfi van mindenfelé, de Szép Lajos udvarolt, és ő most Szép Lajosné lesz, és Szép Lajos is buta. A tanító okos, szegény és mellbajos. Itt igazán nem volt nehéz választani. Minden rendben van. És a tanító miért, hogy mégis tűzbe jön?

Jönnek közben lágy hangok. A sisakos vitéz ellágyul. A szűz Grál-lovag édesen énekel a várkisasszonynak. Aztán visszatér a katonás zengés, a lüktető, támadó szerelem. De most erősebben zúg az orgonából, most megtelik vele a templom, és a leány nem akar mosolyogni, mert ez a zene bántja egy kicsit. Nagyon nem bántja. Szép Lajost egyáltalán nem bántaná, őt meg csak annyiban bántja, amennyiben ő leány. És mert a tanító játssza, tűzben, nagyon játssza, az okos, szegény és mellbajos tanító, aki mintha most minden okosságát, minden szegénységét és minden esti lázát bele akarná muzsikálni az indulóba. A nap besüt az ablakon.

– Mi ez? – kérdi magában a kövér leány. – Kis, rongyos, sovány ember… szegény, és így teleénekli a templomot. Honnan veszi ezt?

És érzik, hogy most a tanító úr a templomban. Valami olyan nyelven beszél, amin a lány nem ért. A hegyek közt valahol, egy kis templomban, egy beteg, szerelmes ember Wagnert muzsikál. A leányt nyugtalanítja ez az idegen érzés. Kik beszélnek egymással ezen a muzsikanyelven? A tanító beszél talán messze nagy városok lármájával? Meghalt művészek szólnak át a hegyek fölött? A leány körülnéz a templomban, mert egyszerre itt vendégnek kezdi érezni magát. Kikhez tartozik a tanító? A betegek, okosak, szegények, érzők… kik azok? Ez nekik egy emberük, aki most visszasóhajt hozzájuk a hegyeken, tavakon át? Mi ez? Nagyra nyílik a szeme. A tanító elhatalmasodik az orgonán. Mintha mostanáig csak kerülgette volna egymást a nóta ritmusa meg az ő pulzusának a verése. Most megtalálták egymást, a vér a kotta szerint rohan a tanító ereiben, és most az ő forró vére, az ő láza veri a taktust benn az induló ütemeiben, a tanító az ő egész nyomorult életével zenél az orgonán.

Mintha valami aranyos selyemfüggöny húzódnék ki az ablakon: eltűnik a napos sáv. Huh, egy kis hűvösség jár a padok közt. A mennyezetről dörög most az induló. A buta, szép leányok ellen szól, panaszkodva éneklik együtt mind: a világ minden érző okosai, a szegények, a betegek, a soványak, a meleg szeműek – énekelnek a kövér, fehér hús ellen, piros szájak, fehér fogak, csillogó szemek ellen, amiktől oly jó volna szabadulni, amit oly jó lenézni és megvetni, otthagyni, elfelejteni, kinevetni – csak férfiak ne volnának, csak fiatalok ne volnának!

A tanító vádaskodik, panaszol, jajgat fenn az orgonán, és az igazságnak a szele megcsapja a kövér leányt. Egy pillanatra olyan érzése van, mintha Szép Lajos egy nagy darab üveg volna, a tanító meg egy kis darab gyémánt. Most fölkel a helyéről, és az arcát a virágokba temeti.

A templomajtó mögött árnyék nyúlik el. Jön Szép Lajos. Megáll a küszöbön, és mosolyog. A fejével int. A leány szépen, lassan feléje megy. Kimegy a templomból. Künn a fehér sírkövek közt megcsókolják egymást. Lejönnek a kis dombról karonfogva. Lassan, nyugodtan mennek. Mögöttük még zúg a muzsika egy darabig, de ők már Homoródi ügyvédről beszélnek, aki épp most jött meg a feleségével Pestről, az esküvőre. Lenn eltűnnek. Nem is szerepelnek ez írásban többé.

Most még csak a tanító szerepel, az is rövidke időre. A templomban még ott búg az utolsó néhány hang, pedig már vége a zenének. A tanító szinte várja, hogy leülepedjék a sok felébresztett visszhang, mint bál után a finom por. Lassan száll csak le a csönd a hűvös zugokba. Akkor aztán a tanító kijön a templomból, és szétnéz. Nagyon piros az arca, a sovány, az okos. Aztán rágyújt egy félkrajcáros cigarettára. Tüdőre szívja a füstöt, és lapoz a kottában. Leül a kőpadra, és arra gondol, hogy Szép Lajos kétszáz évig fog élni.

Több semmi nem történik, ez volt az egész.

(1907)

Miska

A szürke téli párán keresztül fehér síkok villogtak a városligeti fák között: hóval fedett háztetők, fehér paplannal terített bódék. A tegnapi hó ráfagyott a fatörzsekre, a padokra, a kis zsindely-ikszekre, amik a gyepet szegélyezték. A gyalogút két szélén kupacokban állott a hó, s a két sor kupac közt kanyargott a taposott út kifelé, arra, ahol már egybeolvadt a sok vékony, csupasz gally a vörhenyesszürke égbolttal. Néhány úri fogat ment arra, lépésben. Csönd volt, hideg téli csönd. És fagy mindenfelé: a hidegnek valami száraz érzése, ami elhitetné velünk, hogy még a hó is száraz, ami lomha csomókban nyugszik a törpefenyőkön.

Az úri fogatok visszajöttek, és megállottak a korcsolyázóház előtt. Aztán egy huszártiszt lovagolt végig a havas úton, a város felé. Pirosra fagyott orral trappolt mögötte a legénye.

Ekkor fordult be a Stefánia úton a Műcsarnok mögül három pár omnibuszló, szép lassan, lépésben. A középső lovak egyikén egy legény ült. Visszakurjantott valamit oda, ahol csomóba verődve állottak az omnibuszok, megannyi színes: kék-sárga, tarka folt a nagy fehérségben és szürkeségben. Aztán szép csöndesen ment kifelé a hat ló, pokróccal leterítve, hosszú gyeplőszárral, alighanem haza az istállóba, pihenni.

A gyalogjáró mellett baktattak, és mellettük a gyalogjárón egy vézna cselédleány sietett kifelé. Nagy kendő volt rajta, s ebédet cipelt valahova, egymásra rakott vasfazekakban. Hogy lépést tarthasson a lovakkal, sietett, de még így is ugrania kellett néha, mert el-elmaradozott mögöttük. Pirosra csípte az arcát a hideg, de azért látható volt, hogy egyébként sárga az arcszíne. A szeme mélyen ült benn a homlokcsontja alatt. A szája vékony volt, vértelen. Oldalt hajlott, ahogy a nehéz fazekakat cipelte. Csörögtek a fazekak, és a lány feldiskurált a legényhez, aki a lovon ült. Azt mondta:

– Tudod-e, Miska, hogy azóta meghalt a mamám?

Miska gőgösen ült a lovon, és nem felelt. Rossz, barnára kopott asztrakánbekecs volt rajta. Kis piszkos kalapjának körös-körül betyárosan lehajtva a karimája. Alig lehetett látni tőle a szemét. A leány sietett, lihegett a lovak mellett, és a kis trafikbódéig hallgatott. Ott megint megszólalt:

– Tudod-e, Miska, meghalt ám azóta a mamám.

És hozzátette, felnézve a legényre:

– Már van egy esztendeje, hogy nem láttalak, Miska.

A lovak akadékoskodtak, Miska rántott egyet a hosszú gyeplőszáron, amelyen az első pár lovat vezette.

– Nyee, tee!

Kis kavarodás támadt. Az első pár megállott. A nagy ostorral közibük vágott a legény, a sajátját meg oldalba rúgta sarkantyútlan csizmájával. Most lassan trappoltak.

– Megállj, he – nevetett a cselédleány, és utolérte őket. Most valósággal táncoltak a fülesfazekak a kezében. Aztán megint összeigazodtak: a lovak lassan mentek, a leány pedig újra beszélni kezdett:

– Tudod, Miska – mondta –, már nem vagyok ám a Sétatér utcában. Most a Baross utcában vagyok. Ide kihozom az ebédet mindennap. A régi hely jobb volt. A szakácsné még ott van.

A legény a lovakkal beszélt:

– Nyee, tee… Gömbi!

– A szakácsné – lihegett a leány – még ott van, a disznó. Az tette az egészet. De a mosóné mondta vissza. Azt meg is vertem, mikor kigyüttem a szülészetiből. Ültem két napot, mert nem tudtam megfizetni a becsületsértést. Bepörölt a rongyos. És nekem muszájtott ülni, és akkor halt meg a mamám Irsán. Tudod, nem kaptam mingyán helyet. Volt nap, hogy nem ettem. Hát te most mi vagy?

Miska egyre a lovakkal bajlódott. Nem akartak szép rendben menni. Ráncigálta őket.

– Az omnibusznál vagyok – mondta foghegyről. Le se nézett a leányra. Frissen, egészségesen, szinte diadalmasan ült a szőrös lábú, elnyűtt meklenburgin.

– Kocsis vagy?

– Nem.

– Hát mi?

– A lovaknál.

Már most majdnem szaladt mellette a kis cseléd. De nem állott meg a szája:

– Ajánlották, hogy menjek a rendőrségre engedélyt váltani.13 De nagyon sok a lakbér. De most beálltam, nyolc forint bér, egy forint ötven vacsorapénz. Jó emberek. Doktorok. De csak a fogfájásbul doktor.

Miska leereszkedőleg mondta:

– Fogorvos.

– Az.

A leány mosolygott. Örült, hogy felelt neki a kis zömök fiú. Nekibátorodott:

– Hát Miska – mondta szaladtában mosolyogva –, mondj már valamit!

Miska vállat vont.

– Mit mondjak?

Most nevetett a cselédleány. Messzi elhangzott a fák között a parasztos, vihogó hang:

– Haajjaha… haha!

Azon mulatott, hogy alig tudott lépést tartani a csöndesen kocogó lovakkal. Most már el is maradt tőlük egy kicsit. Kiabálnia kellett, hogy a legény meghallja:

– Hé, te! Ne siess, te!

De az nem lassított. Hátra se nézett. A leány nagyokat nevetett:

– Haajja… hahha… ha! Miska, te! Nem is kérdezed? A gyerek is meghalt, Téténybe… pálinkát adott neki az asszony… Miska! Miska! Ne siess, te…! Haha… jjaha! Haha!

Lihegve, fuldokolva nevetett, szívből mulatott azon, hogy a lovak elhagyják. Valahogyan utolérte őket a lóversenytér közelében:

– Harminc pengőt fizettem érte… Most is zálogba van minden. Aztán a klinikbe maj’ meghaltam. Nem is kérdezed?

A fiú szépen, délcegen ült az omnibuszlovon. Fölényesen mosolygott. Egy kicsit, valami nagyon kicsit őt is mulattatta, hogy ez a vézna kis parasztleány ilyen nagyokat szalad a lovai mellett.

Az meg halálra fáradtan, nagyon kipirulva, szusz nélkül botorkált a hóban, bukdácsolt, meg-megállt, szaladt egy kicsit, ment egy kicsit, de már nem bírta. De azért nevetett, mint ahogy az ilyen szegény leányok nevetnek azon is, ha a legény jeges vizet önt a nyakuk közé.

– Te Miska… – mondta szakadozott hangon –, a gyerek miatt dobtak ám ki. Le is akartak csukatni, mert lehordtam az asszonyt. De a kapitány jó ember, nem csukatott le… csak pofon vert egypárszor… Pedig az asszony le akart csukatni… elmondtam mindennek…

A víztoronynál balra fordul az út. És lejtőben megy lefelé a vasúti sínig. Itt befordult a hat ló, és otthagyta a sovány kis cselédet a nagy hóban. Galoppoztak, elporzott utánuk a száraz hó. Egy szempillantás – és már olyan messze voltak, hogy alig látszottak.

– Hahó! Hahóhahó! – kiáltott utánuk a leány –, nem is köszönsz, Miska?

Már nem is látszottak. A leány letette a fazéktornyot a földre. Kifújta magát. Még most is mosolygott, csakhogy most talán egy kicsit furcsán, fáradtan. Aztán fölkapta a fazekakat a bal kezével, jobbra dűlt, amúgy cselédesen, és folytatta az útját, nem arra, amerre a lovak elvágtattak, hanem egyenest előre, lefelé. A fazekak vígan csörögtek egymáson, és a kis sovány cseléd szaladt, szaladt velük; röpült utána a nagykendő csücske, meg az a nevetés, az a kicsit szemrehányó, megbotránkozó, de azért szívből jövő cselédnevetés, ami mögött az ember szívének minden egyéb hangja megbújik.

– Haajja… jjjahhahha! – hangzott messziről, a lejtős fehér útról, amelyen most már ha akart volna, se tudott volna megállani, úgy szaladt lefelé a kis cseléd.

Azután ő is eltűnt.

(1906)

Pletyka
Egy igazi fürdőlevél

Kedves jó Hermin!

Nem is tudod, milyen jót kérdeztél múlt leveled végén, mikor azt kérdezted, hogy itt, ebben a fészekben mi az újság. Erre az ember a válaszban azt szokta felelni, hogy nincs semmi újság, a napok egyformán telnek, az élet unalmas, szeretnék már hazamenni. De ezúttal nem így van. Mert van újság.

Tulajdonképpen nincs más újság, mint hogy meleg van és az emberek a fürdőszálló ablakait nyitva hagyják éjszakára, persze szúnyoghálóval, ami főként arra jó, hogy ami szúnyog este már benn van a szobában, az ne mehessen ki éjszaka. De ha éppen tudni akarod, hogy ebből mi lett és meg akarod tanulni egy és mindenkorra, hogy mi az a pletyka, akkor légy szíves, olvasd végig ezt a hevenyében összerótt levelet, amit izgatottan írok, azért ne is nagyon törődjél a nyelvbeli és helyesírási hibákkal, elvégre nő vagyok és van ehhez jogom. Mondom nyitva vannak éjszaka az ablakok és van itt egy ügyvéd Pestről, annak van egy kamasz fia és van itt egy kereskedő Szatmárról, annak van egy másik kamasz fia, ezek itt a fürdőn lumpok, mert tizenegykor már mindenki lefekszik, csak ez a két fiú mászkál mindenfelé, elbújnak a bokorba és ott a gyógyszerésszel együtt utánozzák a fülemülét, mire a cselédek, akik még néha sétálnak ilyenkor, odacsődülnek a bokorhoz, amikor is a fülemüle egyszerre megszólal magyarul és aljas ajánlatokat tesz a cselédeknek, amely aljas ajánlatokat a cselédek rendszerint el is fogadnak, részint a fülemülétől, részint a kamaszmadaraktól, akik miatt itt keserű az élet.

Hát ezek hárman, a két fiú meg a patikus, a múltkor elhatározták, hogy este, mikor mindenki lefekszik, körülsétálják a fürdőszállót, mert az ablakok nyitva vannak és esetleg még lehet látni valami bájos hölgyet, aki éppen nyugovóra tér, amely látvány ilyen unalmas fészekben nem tartozik a legunalmasabbak közé, ezt én meg tudom érteni, ha férfi volnék, magam sem sajnálnék egy kis sétát. Hát lakik a földszinten többek között bizonyos Reguliné, özvegyasszony, de nagyon gazdag és van neki egy társalkodónője, aki a másik szobában lakik, mert két egymásba nyíló szobájuk van és Reguliné igen csinos és még fiatal, lehet harmincnégy éves és Becskerekről jött és van itt egy utálatos öreg nő Becskerekről, aki az egész világról rosszat beszél, még ez is azt mondja, hogy Reguliné a legtisztességesebb nő, aki csak van a világon és hogy egész Becskereken úgy tisztelik, mint soha senkit. Hát kérlek, mennek ezek a fülemülék sétálni és benéznek minden ablakon, de hallom, napról napra pechjük van, mert benéznek és látják Radnay nyugalmazott államtitkárt, amint az ágya szélén ül és a tyúkszemét vágja és benéznek a másik ablakon és látják Petschauer ezredest, amint az ágyban olvas, bár már nyolcvanhét éves, szóval mindent látnak, csak azt a bizonyos pikánsat nem látják, amiért sétálnak. Hát mennek a múltkor, mondom, és aznap véletlenül Reguliné társalkodónője nem eresztette le a függönyt és a fülemülék odaállnak és benéznek a társalkodónő szobájába. Egyre közelebb mennek az ablakhoz, már ott is állnak, amikor egyszerre csak jön egy Riha nevű főhadnagy és megszólítja őket, mondván: micsoda hallatlan lovagiatlanság ez, nők ablakán bebámulni, nevem Riha, kérem az urak névjegyét, nevem ez, nevem az, mondták, nevem Fekete gyógyszerész, mondta a madár, de a főhadnagy követelte a neveket, Reguliné kinézett a lármára az ablakon, kérem, mondta a főhadnagy, mindenki mondhatja, hogy nevem ez és nevem az, ha nincs névjegy, én megpofozom az urakat, mind a hármat, mert most nincs rajtam kard, szóval óriási lárma lett, Reguliné kisikított az ablakon, a társalkodónő zokogott, a főhadnagy boldog volt és aztán nagy ordítások közt aludni tértek mind azzal, hogy majd holnap következik a dolog folytatása.

Most, ha éppen akarod tudni, özvegy Svecháné, gyáros özvegye Aradról, két személy, mint a fürdőlistában olvasható, másnap már azt mondta a reggelinél, hogy Riha főhadnagy kimászott éjjel Regulinétól és ugyanakkor a gyógyszerész be akart mászni Regulinéhoz, találkoztak és párbaj lesz. Délelőtt az inhalációs teremben, mialatt gőzt szíttunk be, Kárpáti Mórné nagykereskedő neje Budapestről azt mondta, hogy hallottuk-e, hogy Riha főhadnagy egy szál kardban volt kénytelen kimászni az éjjel Reguliné ablakán, mert a gyógyszerész, akivel Regulinénak viszonya van, megleste őt és két tanút vitt magával és a főhadnagy kirántotta azt az egy szál kardját és véres verekedés volt Reguliné ablaka alatt, majd az asszony megjelent pongyolában az ablakban és a főhadnagy pártjára állott, ezért lesz párbaj. Délben az ebédnél a vendéglőben Csári Kováts Leona, egy öreglány, magánzónő Selmecbányáról, azt mesélte, hogy Regulinénál bál volt az éjjel, mert Reguliné beszeszelt a vendéglőben és meghítta a szobájába a gyógyszerészt és a két fiút, és úgy dőzsöltek, miközben sorshúzás szerint ölelgették és csókdosták Regulinét és hogy ezt meghallotta a társalkodónőtől a főhadnagy, azonnal a tett színhelyére sietett és ott botrányt rögtönzött, mert tulajdonképpen ő a régi szeretője Regulinénak, de Reguliné kikacagott az ablakon, mire a főhadnagy öngyilkossággal fenyegetődzött, mire a hölgy megijedt, mire a két fiú megszökött az ajtón keresztül, de a gyógyszerész ott maradt és az egész éjjelt ott töltötte Regulinénál, mialatt a főhadnagy kivont karddal várt az ablak alatt, hogy aki kimászik, azt lekaszabolja. Ezt mondta Csári Kováts Leona és ez a verzió tartotta magát fél négyig, amikor is délutáni álmából fölkelt kisbicskei Kleinbrett Lipótné cipőgyárosné Letenye-Galgócról, hat személy, és azt mondta, hogy éjjel nagy verseny volt, mert Reguliné azt mondta, hogy az jöhet be hozzá az ablakon, aki bír és négyen pályáztak, a két kamasz, a gyógyszerész és a főhadnagy és Reguliné hármat olvasott: egy, kettő, három és akkor egyszerre mind a négyen megostromolták az ablakot, lökdösték, verték egymást és végre is főhadnagy Riha győzött, mert ledobálta az ablak párkányáról mind a hármat és akkor megjelent nem is pongyolában, nem is annál kevesebben, de minden ruházat nélkül Reguliné az ablakban és kihirdette az eredményt, hogy a főhadnagy győzött és a többiek hazamehetnek, haza is mentek és aztán a főhadnagy ottmaradt és elsötétedett az ablak.

Hat óra után tíz perccel a teniszpályán megjelent Mászolyné úrnő, ez az a vén volt balerina, akit talán leánykori nevéről, amelyet tavalyig viselt, ismerni fogsz, szóval Mászoly Edéné, született Kuci Ribiszke, negyvenezer ránccal az arcán, amelyek mindegyikében vastagon feküdt a púder és elmondta, hogy Regulinénak el kell hagyni a fürdőhelyet, mert levelet kapott az igazgatóságtól, mely levélben az volt, hogy erkölcstelen viselkedésével elrontotta a fürdőhely jó hírnevét és ezt nem tűrik tovább, amennyiben kiderült, hogy főhadnagy Riha vezetésével az éjszaka nála pezsgőzött az egész tisztikar és ő az asztal tetején táncolta Chopin gyászindulóját egy szál valamiben, amit a fürdőigazgatóság nem akar megnevezni, ami ellen a gyógyszerész, mint hivatalos fürdőszemély, az ablakon át tiltakozván, a főhadnagy kardjával vaktában kivagdosott az ablakon és őt megsebesítette, úgyhogy ájultan feküdt ott egy ideig, amíg meg nem jelent a két fiatalember, akik rendes esti sétájukat végezték ott és azok szedték össze szegény gyógyszerészt, de még ezután is folyt a dáridó egészen reggelig, amikor is Reguliné felnyittatta az uszodát és miután egész éjszaka a pezsgőzés folyama alatt nem volt rajta semmi ruha, most fölvette legszebb kalapját és toalettjét és az egész tisztikarral együtt ruhástól megfürödtek a vízben, miközben Reguliné a tisztek nyakára ült és azok úgy dobálták őt be sorban a vízbe.

Este nyolckor, vacsora előtt, a vendéglő körül szokásos üldögélés idején megjelent Teplicyné raktárnok neje Miskolcról, egy személy és azt mondta, hogy intézkedtek Reguliné letartóztatása érdekében, mert az a hejehuja, ami nála az éjjel folyt, már beleütközik a büntető törvénykönyvbe és hogy holnap szállítják el, valószínűleg tolonckocsin, Becskerekre. Fél kilenckor aztán megjelent a vendéglőben társalkodónőjével maga szegény Reguliné, aki minderről semmit sem tudott és még azt sem vette észre, hogy belépésekor elhallgatott az egész közönség. Kisvártatva megjelent Riha főhadnagy is, odament Regulinéhoz, bemutatkozott és bocsánatot kért tőle a lármáért, amit az éjjel az ablaka alatt okozott, de nem tűrhette, mint katona, azt az aljas lovagiatlanságot, amit a fülemülék elkövettek. Erre Reguliné megköszönte neki a dolgot és azt mondta, hogy legyen szerencsém asztalomnál, mire főhadnagy Riha leült az asztalhoz, mire Csári Kováts Leona hangosan azt mondta: pfuj, erre Mászoly Edéné született Kuci Ribiszke azt mondta: gyerünk, mire több család fölkelt és eltávozott a vendéglőből, amire viszont a vendéglős odament Reguliné asztalához és azt mondta: sertéskarajt tetszett rendelni, nincs, borjúfrikandó, az sincs, vagdalt bélszín, az sincs, semmi sincs. Talán csináltatni valamit – mondta a főhadnagy, mire a vendéglős azt mondta: az sincs. Erre a főhadnagy szólni akart, de Reguliné megkérte, hogy hallgasson, majd elmentek a vendéglőből, szegény ártatlan főhadnagy velük és másnap reggel elutaztak, de csak Reguliné és a társalgónő, mert a főhadnagy ott maradt, erre azt mondta mindenki: milyen ravasz, nem ment együtt a szeretőjével, hogy a gyanút kikerülje, most a főhadnagy még itt marad egypár napig, aztán utána utazik, pfuj, mondta erre ismét Csári Kováts Leona, aljasság, mondta Mászoly Edéné született Kuci Ribiszke – ez a Mászoly Ede volt az az Edus nevű főpincér Pesten az Orvvadásznál, ha éppen tudni akarod –, de nagy általánosságban a nép meg volt elégedve azzal, hogy Reguliné eltávozott, a párbajból sem lett semmi, mert a gyógyszerész lojálisan, férfiasan, bátran bocsánatot kért a főhadnagytól, ugyanezt tette a másik két fülemile is és most minden rendben van és most minden csöndes ezen a kis fürdőn, ha éppen tudni akarod.

Ez volt az újság, édes fiam és ebből is tanulhatsz, ha egyebet nem, azt, hogy ha földszinten lakol, csukd be éjszakára az ablakodat.

Csókol barátnőd

Erzsi

(1910)

Jegyzetek

4 Masnira kötött szalag/nyakkendő, csokornyakkendő (francia).

13 Ti. bárcát, hogy prostituált lehessen.

Tartalom

Téli reggel

Muzsika

Tavaszi részegség

Széntolvajok

Fernande kisasszony kisfia

Heida, lulla!

A hóember

Miska

Az óriás

Turóczi

Vasárnap délután

Pletyka Egy igazi fürdőlevél

A skót öntés

Az éjszaka fia

A százados köpönyege

A manó és a tündér

Egy kis fehér lányról

Víz jön a hegyekről

A kék huszár

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Hradeczky Moni
Borító Németh Márton
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4349 3
ISSN 0324-5713

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence