KÉPES

VAGY RÁ

joel osteen

Patmos records

budapest, 2015

Ezt a könyvet egy csodálatos asszonynak ajánlom, Dodie Osteennak, aki nemrég töltötte be 81. életévét. Szeretete, kedvessége, nagylelkűsége és hitének ereje nemcsak engem inspirált, hanem számtalan más embert világszerte. Nagyon szeretem őt,

és megtiszteltetés, hogy édesanyámnak nevezhetem.

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Joel Osteen:

You Can, You Will

A kiadásért felel Kauzál Márton

fordította

Lukács Ibolya Anna

lektorálta

Joób Viktória

borító, tördelés az eredeti kiadvány alapján

Ifj. Balogh Ferenc

korrektúra

Sugár Ágnes

A könyvben szereplő bibliaidézetek fordításához a szerző által idézett

angol változat szolgált.

You Can, You Will

Copyright © 2015 Joel Osteen

Hungarian edition © 2015 by Patmos Records

with permission of Faith Words Hachette Book Group

Hungarian translation copyright

© Joób Viktória

All rights reserved - Minden jog fenntartva.

ISBN 978-615-5526-13-8

BEVEZETÉS

A győztes bennünk lakik. Isten arra teremtett minket, hogy sikeresek legyünk, elérjük a céljainkat és hatást gyakoroljunk a saját nemzedékünkre. A nagyságra való képesség bennünk lakozik. A siker kulcsa, hogy elő tudjuk-e hozni magunkból ezt a képességet.

Jelen könyvemben nyolc alapelvet kívánok sorra venni, amelyek segíthetnek abban, hogy mindenki kihozza magából a legtöbbet, és azzá váljon, akinek Isten eredetileg megteremtette. Elmondhatom, hogy a saját életemben és számos más ember életében is működnek ezek az elvek.

Túlságosan is gyakori, hogy kibeszéljük magunkat Isten nekünk szánt tökéletes tervéből. Megengedjük, hogy a kétségek, a félelmek és az emberek által megfogalmazott negatív vélemények korlátokat állítsanak elénk és meggyőzzenek arról, hogy elég nekünk az, ami már megvan. Mindig a negatív hangok a legerősebbek.

Ezért adtam ennek a könyvnek azt a címet, hogy Képes vagy rá. Minden emberben megvan a győzelemre való képesség. Igenis, birtokunkban van a szükséges tehetség, felfogóképesség és tapasztalat. Ráadásul a személyiségünk és a külsőnk is megfelelő, sőt a nemzeti hovatartozásunkkal sincs semmi baj. Ellehetetleníteni sem tudnak minket, és kárt okozni sem. A siker eléréséhez szükséges valamennyi eszköz a rendelkezésünkre áll. Egyszóval, megfelelünk a feladatra.

Itt az idő, eljött a pillanat. Járjunk emelt fővel, magabiztosan, hiszen a győzelem a génjeinkbe van kódolva, és egyre nyilvánvalóbbá fog válni a sorsunk alakulásában. Lehet, hogy a múltban már arattál győzelmeket, ám az igazán nagy dolgok még csak ezután következnek.

Ha valaki gyakorlatba ülteti az általam megfogalmazott elveket, magasabb szintre léphet. Olyan tehetséget fedezhet fel magában, amely létezéséről még csak nem is tudott – Isten áldása és jókedve eddig nem tapasztalt mértékben áradhat az életére.

Készüljünk tehát! Képesek vagyunk rá!

ELSŐ FEJEZET

A cél legyen a szemünk előtt

Tanulmányok állítják, hogy mindig afelé tartunk, amit állandóan magunk előtt látunk. Ismerek egy üzletembert, aki új irodát akart építeni a cége számára. Vett hát egy darab téglát, ugyanolyat, mint amilyenből az épületet szerette volna felhúzni, és kirakta az íróasztalára. Amikor csak ránéz a téglára, lép egyet a célja felé. A tégla emlékezteti az álmára.

Aki például egyedülálló és szeretne megházasodni, az kitehet egy üres fényképalbumot az asztalára: ebben lesznek majd az esküvői képei. Amikor csak ránéz, tesz egy újabb lépést a célja felé. Még ha csak egy szimbolikus tárgyat is, de tanácsos jól látható helyre kitennünk egy olyan dolgot, ami arra emlékeztet, amivel kapcsolatban a hitünket gyakoroljuk.

Egyik barátom arról álmodott, hogy az egyház szolgálatában beutazza a világot. Egy kisvárosban élt és hiányoztak a megfelelő kapcsolatai. Egyszer sem fordult elő, hogy meghívást kapott volna más gyülekezetekből vendégszolgálatra, mindezek ellenére elment és vásárolt magának egy bőröndöt, amit a szekrényében őrzött. Amikor csak rápillantott, hálát adott Istennek, hogy megnyitja a szolgálata előtt az ajtókat. És mi történt? A hite megerősödött, és haladt egyre közelebb, a célja felé. Ma pedig már a világot járja, és azt teszi, amit Isten a szívére helyezett.

Lehet, hogy sokan nem amiatt nem érik el teljesítőképességük maximumát, mert kevés a hitük, a tehetségük vagy az elszántságuk, hanem mert nem a megfelelő dolgokat tartják szem előtt. Ha nem látjuk magunk előtt a célt, lehetetlenség közelednünk felé.

Érdemes inspiráló képeket kitenni az otthonunkban, bátorító igeverseket, a hitünket erősítő emlékeket. Lehet az egy kulcs a kulcskarikán, ami azt a házat juttatja állandóan eszükbe, amelyet hőn áhított vágyunk, hogy megvásároljunk. És ha valaki megkérdezi: „Mire való ez a plusz kulcs?”, azt válaszolhatjuk: „Ez a jövendőbeli házam kulcsa”.

Isten elvégzi a megkezdett munkát

A Bibliában olvashatunk arról, amikor Zorobábel újjá akarta építeni a jeruzsálemi templomot. Letette az alapokat, de akkor jöttek az emberek, és a munka abbahagyására kényszerítették. Ezt követően tíz teljes évig állt az építkezés. Egy napon aztán Zakariás próféta felkereste Zorobábelt, és valami érdekeset mondott neki: „Menj és tedd le a sarokkövet!” A sarokkő volt az a kő, amelyet arra tartogattak, hogy utolsóként helyezzék el az épületben. Szimbolikus jelentőséggel bírt: a befejezett művet jelképezte.

Miért volt fontos, hogy Zorobábel szem előtt tartsa a sarokkövet? Mert amikor csak rápillantott, megemlékezett arról, hogy Isten elvégzi a megkezdett munkát. Amikor elbátortalanodott, elfáradt és úgy gondolta, hogy lehetetlenség befejezni az építkezést, odament a sarokkőhöz és ránézett. „Én vagyok a főnök. Én majd megvalósítom, csak maradj meg hitben” – üzente ezen keresztül neki Isten.

Vajon van-e ilyen sarokkő nekünk is az életünkben? Vajon van-e valami olyan tárgy a birtokunkban, ami az álmaink megvalósulásához vezető út befejező lépését képviseli? Kevin sógoromnak van egy ikertestvére. Gyerekként rendkívül élvezte, hogy van egy vele pontosan egykorú lánytestvére, és mindig arról álmodozott, hogy egyszer neki is ikrei lesznek. Lisa nővéremmel sok-sok éven át próbálkoztak gyerekvállalással, de nem született gyermekük. Lisa átesett mindenféle mesterséges megtermékenyítési procedúrán, köztük több műtéten is, de semmi nem történt.

Nagyon elkeseredtek, mert úgy tűnt, sosem lesz gyerekük. Egy nap, miközben Kevin a postaládájukat ürítette, talált egy aprócska csomagot a küldemények között. A feladónál az állt: Huggies. Ők persze semmit nem rendeltek a Huggiestól, de amikor kinyitotta, két pelenkát talált benne. Termékmintákat küldtek nekik ajándékba.

Kevin megtehette volna, hogy kidobja a pelenkákat, mondván, „nincs rájuk szükségem, hiszen nincsenek gyerekeim”. De nem ez történt. Amikor ugyanis meglátta a két pelenkát, valami megelevenedett a bensőjében. Istentől jövő jelnek tekintette őket. Ez volt az ő sarokköve. Berohant a házba és azt mondta Lisának: „Megjöttek az első pelenkák a gyerekeinknek.” Felírta a dátumot a pelenkákra, majd az íróasztalára tette őket. Teltek-múltak a hónapok, közben Kevin mindennap vetett egy pillantást rájuk; reggel munkába menet előtt, délután, amikor hazaért, és este, lefekvés előtt. Ha valamit az ember elég sokáig néz, az bekerül a tudatalattijába. Végül pedig beivódik a szellemünkbe is. Ez az, amikor már biztosan tudjuk, hogy meg fog történni, amire vágyunk.

Évekkel később Kevin és Lisa váratlanul kapott egy telefonhívást: a vonal másik végén lévő hölgy az iránt érdeklődött, szeretnének-e örökbe fogadni egy csecsemőt. „Természetesen!” – válaszolták. „És mit szólnának mindjárt kettőhöz? – kérdezte a hölgy. – A kislány ikrek hamarosan megszületnek.” Kevinnek és Lisának végül mégiscsak ikrei lettek. Több mint tíz éve ennek. A lányok azóta felcseperedtek és gyönyörűek.

Tartsuk szem előtt a célunkat

Aki gyermeket szeretne, az vehet egy babaruhát, és felakaszthatja a szekrényben egy olyan helyre, ahol mindennap látja. Fontos, hogy szem előtt tartsuk a célunkat. Egyik barátom, aki gyermekáldásban gyakorolta a hitét, kifestette a gyerekszobát, megvette a kiságyat, a babakocsit, sok időt, pénzt és energiát áldozva mindezekre.

A barátai úgy vélték, egy kicsit előreszaladt a dolgokkal, hiszen úgy készítette elő a babaszobát, hogy a baba még útban sem volna. Ám ő megértette az alapelvet: afelé haladunk, amit a szemünk előtt tartunk. Eltelt egy év, két év, öt év… tíz év, és nem született gyermeke. A barátom azonban nem adta fel. Folyamatosan hálát adott Istennek, hogy a gyermeke hamarosan megszületik. Amikor csak elment a babaszoba előtt, nőtt a mag. Kívülről nem látszott, hogy bármi is történne, de ő haladt a célja felé. Húsz évvel később aztán nem egy, hanem két gyermeke született. A babakocsi már nem volt használható. Az ágy ódivatúvá lett. Őt azonban mindez nem érdekelte – megvoltak a gyermekei!

Kell, hogy legyen az életünkben valami, amit mindennap látunk, és arra emlékeztet, amiben a hitünket gyakoroljuk, ami inspirál és lángra gyújtja a hitünket. A Példabeszédek szerint „mikor nincs mennyei látás, a nép elvadul”. Látás nélkül elakad az ember. Ezért veszítik el sokan a lelkesedésüket, ha semmi nem emlékezteti őket arra, amiről álmodoznak. Aki abban gyakorolja a hitét, hogy szebb házba költözik, kereshet egy képet egy olyan házról, ami tetszik neki, és felragaszthatja például a fürdőszobai tükörre. Engedjük növekedni a bennünk rejlő magot!

Aki szeretne bejutni egy bizonyos egyetemre, megveheti és viselheti az egyetem címerével díszített pólót, vagy az asztalára teheti a címerrel ellátott bögrét. Amikor csak ránéz arra a képre, pólóra, bögrére vagy éppenséggel a babaruhára, azt mondhatja: „Köszönöm, Uram, hogy megvalósítod az álmaimat. Köszönöm, hogy minden szempontból az a személy leszek, akinek eredetileg elgondoltál.”

Ezt apámtól tanultam. Ő és anyám 1959-ben alapították a Lakewood Church elnevezésű gyülekezetet, egy régi, lerobbant takarmánybolt helyén. Kilencven tagot számláltak akkoriban. Apám azonban Lakewood Nemzetközi Evangelizációs Központnak nevezte el a gyülekezetet. Az épület előtt állt egy nagy kék tábla, ami többe került, mint maga az épület. Igazság szerint egyáltalán nem volt az nemzetközi központ, csak egy kicsiny külvárosi gyülekezet kilencven emberrel. Ám apám hite folyamatosan erősödött, ahogy alkalomról alkalomra autójával a gyülekezet épületéhez érve ránézett a táblára. Egyszóval haladt a célja felé.

Ahogy az a kilencven ember hétről hétre látta a táblát, valami megszületett a bensőjükben. Gyökeret vertek bennük a növekedés magvai. És hogy milyen ma a Lakewood Church? Egy nemzetközi evangelizációs központ, amely világszerte ismert és elismert. Emlékszem, mindig állt apám otthoni íróasztalán egy földgömb. Az egykori gyülekezeti ház egyik falán pedig egy nagyméretű világtérkép lógott. Amikor prédikált, egy földgömböt helyezett el a háta mögé. Mindig is világméretű gyülekezetben gondolkodott. Egyik évben százötven országból érkeztek vendégek a konferenciánkra. Olyan volt, mintha az ENSZ-ben lettünk volna.

Afelé haladunk, amit magunk előtt tartunk.

A hit felszabadítása

Szélesítsük bátran a látásunkat. Nem okozunk Istennek kellemetlenséget azzal, ha nagy dolgokban hiszünk, sőt ennek éppen az ellenkezője igaz: Ő örül annak, ha abban hiszünk, hogy nagyszabású dolgokat fogunk véghezvinni, és az áldásnak egy magasabb szintjére vezetjük a családunkat.

Jobb, ha felszámoljuk a korlátokat, és kimondjuk: „Istenem, én nem látom, hogyan lehetséges, de tudom, hogy te képes vagy megtenni, így hiszek benne, hogy meglesznek az ikreim. Hiszem, hogy képes vagyok elindítani egy olyan vállalkozást, amely hatást gyakorol a világra. Hiszem, hogy az egész családom téged fog szolgálni, és hiszem, hogy teljesen meggyógyulok.”

Istennek örömet okoz, amikor nagy dolgokban gyakoroljuk a hitünket. Apám kitehetett volna egy „Lakewood Közösségi Gyülekezet” feliratú táblát is. Nem lett volna vele semmi gond, Isten azonban valami sokkal nagyobb célt helyezett a szívébe. Nézhetett volna a körülményekre, mondván: „Mindössze kilencvenen vagyunk. A pénzünk kevés, és az épületünk sem valami tetszetős. Képtelenek leszünk bármiféle jelentőset tenni.” Ha ezt tette volna, ma nem lenne ekkora a gyülekezetünk.

Nem számít, hogyan néznek ki a dolgok természetes szinten, mert Isten természetfeletti Isten. Őt nem korlátozzák a lehetőségeink, a környezetünk, a végzettségünk, a nemzetiségünk. Ha nagy álmaink vannak, Isten nemcsak azt fogja megcselekedni, amiről álmodunk, hanem még többet is annál: olyat cselekszik, ami még gondolati szinten sem fogalmazódott meg soha bennünk.

Néhány évvel azután, hogy apám az Úrhoz költözött, és átvettem a gyülekezet vezetését, vágyat éreztem, hogy könyvet írjak. Apám számos könyvet írt, és valamennyit lefordították spanyol nyelvre is. Az otthoni könyvespolcon, amely mellett mindennap elmegyek, két példány áll apám legnépszerűbb könyvéből – az egyik angolul, a másik spanyolul. A szemem előtt tartottam ezeket a könyveket, abban a tudatban, hogy egy nap, amikor itt lesz az ideje, én is írok majd egy könyvet. Az volt a vágyam, hogy azt is lefordítsák spanyolra.

Számomra ez a dolog nagyon messzinek tűnt. Soha nem gondoltam, hogy Isten szolgája leszek, azt pedig még kevésbé, hogy könyvet írok majd, úgyhogy ez próbára tette a hitemet. Eltelt egy év, majd kettő, három, négy, és még nem írtam könyvet. Könnyű lett volna elveszíteni a lelkesedésemet és azt gondolni, ebből soha nem lesz semmi. De utólag most már bevallom, stratégiai megfontolásból tettem a szekrényem melletti polcra apám könyveit.

Ahhoz ugyanis, hogy eljussak a ház másik felébe, mindig el kellett mennem pontosan a mellett a két könyv mellett. Több ezerszer láttam őket. Persze nem mindig tudatosodott bennem, hogy látom őket, de tudat alatt egyre közelebb és közelebb kerültem ahhoz, hogy megírjam a saját könyvemet. Felszabadult a hitem. Valami azt súgta belül, hogy egyszer valóban könyvet fogok írni.

2004-ben aztán megírtam életem legelső könyvét Your Best Life Now[1] címmel. Amikor a kiadó elolvasta a kéziratot, úgy döntött, egyidejűleg két nyelven jelenteti meg, angolul és spanyolul. Normális esetben megvárják, megveszi-e egyáltalán valaki a könyvet, mielőtt lefordítják. De Isten így cselekszik. Az életünkre vonatkozó tervei sokkal nagyobbak, mint a saját elképzeléseink.

Isten mindig nagyobbat akar adni

Az évek során azt tapasztaltam, hogy bármi legyen is a látásunk, Isten mindig nagyobbat akar annál adni. Többet fog tenni, mint amit kérünk vagy elképzelünk. Én úgy képzeltem, hogy olyan jó fogadtatása lesz a könyvemnek, hogy spanyolul is ki akarják majd adni. De végül lefordították franciára, németre, oroszra, szuahélire, portugálra és még több mint negyven más nyelvre.

Ha folyamatosan szem előtt tartjuk a célunkat, és nem engedjük, hogy bárki kibeszéljen belőle, hanem csak hálát adunk érte Istennek, és megköszönjük, hogy meg fog valósulni, közben pedig megteszünk minden tőlünk telhetőt, akkor Ő még az általunk elképzelt legnagyobbnál is nagyobbat ad – túláradót és bőségeset.

Jó néhány éve már, hogy olvastam egy cikket egy emberről, aki százmillió dollárt adományozott az egyik egyetemnek. Kivágtam azt a cikket és az íróasztalomra tettem. Amikor látom, mindig arra gondolok: Istenem, ha megtetted ezt egy egyetemmel, meg tudod tenni egy szolgálattal is.

Van egy nagy álmom. Százmillió dollárral nagyon sok embert el lehet érni. Aki a saját erejével, tehetségével, képességeivel és forrásaival meg tudja valósítani az álmait, az túl kicsiben gondolkodik. A kis álmokhoz nincs szükség Isten segítségére. Nagy dolgokban kell hinnünk. Túlságosan is nagy feladatot és fontos elhívást kaptunk Istentől ahhoz, hogy kicsiny céljaink, kicsiny álmaink és kicsiny imáink legyenek.

Nagy dolgokra törekedjünk. Egyik barátom naponta egymillió gyermeket lát el élelemmel: a feleségével árvaházakat, illetve olyan élelmezési programokat támogatnak, amelyek naponta egymillió gyermeket érnek el. Én ezt tartom a szemem előtt: „Istenem, nekik megadtad, nekünk is meg tudod adni. Add, hogy a családunk gyermekek millióinak életére gyakorolhasson áldásos befolyást.”

Otthon, a konyhánkban kitettük néhány olyan kisgyermek fotóját, akiket a World Vision elnevezésű szervezettel közösen támogatunk. Amikor csak együtt étkezünk vagy elhaladunk a képek mellett, azt mondjuk. „Istenem, engedd, hogy még többet tehessünk.”

Haladunk a cél felé. De ha valaki erre azt mondja: „Joel, el sem tudom képzelni, hogy ez velem is megtörténhet. Nem tudom elhinni, hogy ilyen áldás lehetne rajtam”, annak nem kell aggódnia, mert nem is lesz. Ha nincs rá látásunk, akkor nem is fog ilyesmi megtörténni velünk, látás nélkül ugyanis nem ismerhetjük meg Isten legnagyobb áldását, és nem válhatunk azzá a győztes személlyé, akivé tenni akar bennünket.

A képzelet ereje

Tudom, hogy egyes dolgok nagyon távolinak vagy valószínűtlennek tűnnek, de soha nem szabad azt mondani, hogy „nem tudom elképzelni”. Amikor éppen igyekszünk formába lendülni és egy igazán fitt és energikus személy kerül a szemünk elé, könnyen megkísérti az embert a gondolat: El sem tudom képzelni, hogy valaha is így nézzek ki. Vagy vezetés közben egy szép ház mellett elhaladva azt mondjuk: Nem tudom elképzelni, hogy ezen a szép környéken lakjak. Másvalaki pedig esetleg azt gondolja: „Lehetetlen, hogy valaha is könyvet írjak”, vagy „Nem hiszem, hogy saját vállalkozásom lesz”, vagy Nem hiszem, hogy ilyen sikeres tudnék lenni. Én viszont azt mondom, hogy el tudom képzelni mindezt, és meg is lesz!

Sajnálatos, de igaz, hogy sokakat a saját képzeletük korlátoz. Ha ez így van, akkor bizony változtatnunk kell azon, hogy mire figyelünk, és nem szabad engednünk, hogy a negatív gondolatok fessék a jövőképünket. Használjuk a képzeletünket, hogy lássuk az álmaink megvalósulását, a felemelkedést, az akadályok feletti győzelmeket, azt, hogy egészségesek, erősek, áldottak és bővelkedők vagyunk.

Remélem, nem hat nagyképűnek olvasóim előtt, amit most mondok, de én el tudom képzelni, hogy minden nyelven kiadják a könyveimet, ahogyan azt is, hogy valaki a kezembe nyomja azt a százmillió dolláros csekket. Igen, el tudom képzelni, hogy naponta egymillió gyermeknek adunk élelmet. El tudom képzelni, hogy hosszú és egészséges életet élek, illetve azt is, hogy a gyermekeim túlszárnyalják az általam elért eredményeket.

Mi több, azt is el tudom képzelni, hogy mások álmai valóra válnak, és teljesen megszabadulnak az adósságoktól. Erősek, egészségesek lesznek, és saját vállalkozást vezetnek. El tudom képzelni, hogy egyesek áldást fognak jelenteni az egész világ számára, hogy a tetteikkel formálni fogják a történelmet, és az áldásnak egy új szintjére emelik majd a családjukat. Fontos, hogy ez ne a képzeletünkben éljen csupán, hanem tartsunk is valami olyat állandóan a szemünk előtt, ami minden nap emlékeztet ezekre.

Ismerek egy férfit, aki az olajszakmában dolgozik. Amikor elindította a vállalkozását, egyetlen alkalmazottja volt csupán. Aztán a cége dinamikus növekedésnek indult. Rendszeresen részt vesz az istentiszteleteinken, szolgálja Istent, adakozik és segít másokon. A cége olajkutak fúrásával foglalkozik, ő biztosítja hozzá az embereket és a teljes felszerelést. Régebben rengeteg időt töltött utazással, az egyes telephelyek ellenőrzésével.

Egyik alkalommal aztán látta, ahogy a versenytársa alkalmazottai a cég saját repülőgépére szállnak fel. Így sokkal hamarabb elvégezték ugyanazt a munkát. Akkor és ott Isten a szívére helyezett egy álmot: neki is lehetne egy repülőgépe. Mindez elérhetetlen célnak látszott számára, mivel a szülei állandóan egyik fizetéstől a másikig éltek, és csak nagy nehezen tudtak boldogulni. Neki azonban sikerült kitörnie.

Amikor a családja meghallotta, mire vágyik, azt hitték, elment az esze. Még csak el sem tudták képzelni, hogy valaha is repülőgép-tulajdonos lesz – ő azonban igen. Olykor nem a családtagok jelentik a legerősebb szurkolótábort. Előfordulhat, hogy nem éppen a bátorítás szavait szólják. Arra kell hallgatnunk, amit Isten mond, nem pedig arra, amit mások hajtogatnak. Az emberek sokszor megpróbálnak kibeszélni a szívünkben hordozott álomból.

A barátom végül elment és vett egy repülőgépmodellt, méghozzá abból a típusból, amire annyira vágyott, majd az íróasztalára helyezte. Amikor bement valaki az irodájába és megkérdezte, miért van ott az a repülőgép az asztalon, azt felelte: „Ez az én repülőgépem. Ezzel fogok utazni, ha hosszabb útra indulok.”

Teltek-múltak az évek, és a repülőgépmodell továbbra is ott díszelgett az asztalán. Egy nap a versenytársa, akit annak idején látott a repülőre felszállni, felkereste az irodájában.

– Nyugdíjba vonulok, és szeretném eladni neked a repülőmet – mondta.

Az üzletembernek egy gyönyörű, méretes gépe volt, tizenkét férőhellyel. A barátomnak azonban nem volt annyi pénze, hogy megvegye. Egy kisebb, kétüléses használt gép megvásárlását tervezte.

– Megtisztelsz, hogy rám gondoltál, de nincs ennyi pénzem – válaszolta.

– Dehogyis nincs! – felelte a versenytárs. – Nem kell most semmit fizetned, csak vállald át a havi törlesztőrészleteimet, és tiéd a gép.

Így tett tehát szert a barátom arra a szép, nagy repülőgépre az értéke töredékéért, és ma azzal repked a világ minden tájára. Ráadásul a cége is szárnyakat kapott. „Joel, Isten nagyobbat cselekedett, mint ahogy valaha is képzeltem volna” – mondta nekem.

Amikor nem mondunk le az Istentől kapott látásról, hanem folyamatosan magunk előtt tartjuk, a hitünk felszabadul. Ezért használ a Szentírás olyan erős szavakat, amikor arról beszél, hogy ha nincs mennyei látás, a nép elvadul. Ez azt jelenti, hogy ha nincs látásunk, az álmaink elhalnak. Ha nem látjuk, amit Isten a szívünkbe helyezett, elmulasztjuk azokat a hihetetlen dolgokat, amelyeket Ő meg akar cselekedni az életünkben.

Lehet, hogy valakinek nem repülőgépre van szüksége, hanem arra, hogy lefogyjon tizenöt kilót. Miért ne ragaszthatna fel egy olyan képet magáról a tükörre, amelyen még tizenöt kilóval könnyebb volt? Amikor reggelenként megpillantja, nem szabad elkedvetlenednie, azt gondolván „bárcsak még mindig így néznék ki, bárcsak beleférnék abba a ruhába!”.

Ehelyett inkább azt kell mondania: „Köszönöm, Uram, hogy lefogyok tizenöt kilót. Egészséges, ép, erős és energikus vagyok. Jó kondíciónak örvendhetek, és csinos az alakom.” Hadd eresszen gyökeret ez az új önkép.

Lehet, hogy egyesek ma még nem örvendhetnek teljes egészségnek, de őket is arra bátorítom, hogy tartsanak maguk előtt valami olyat, ami azt üzeni: „egészséges leszel”. Ragasszák tele az otthonukat róluk készült fényképekkel, amelyeken még erősek és egészségesek. Ragasszanak ki igeverseket, szőjenek terveket azzal kapcsolatban, hogy meglátogatják a messze élő családtagokat. Vagy akár nézzenek ki maguknak egy konditermet, ahova járni szeretnének edzeni.

Nehogy a halálodat tervezd! Szükségünk van rád, úgyhogy tervezd csak az életedet. Tartsd magad előtt a megfelelő látást. Igenis, képes vagy rá! A Szentírásban azt olvassuk, hogy Isten megígérte Ábrahámnak, hogy sok nép atyjává lesz. Természetes módon ez lehetetlen volt, hiszen Ábrahámnak nem volt egyetlen gyermeke sem. Nyolcvanéves volt már, de Isten nemcsak ígéretet adott neki, hanem egy képet is, amit nézhetett.

„Ábrahám! – szólította meg Isten. – Menj ki, és nézz fel a csillagokra! Pontosan ennyi leszármazottad lesz.” Azt olvastam, hogy keleten, ahol ő élt, az égbolton hatezer csillag látható. Nem véletlen tehát, hogy a Bibliában hatezer ígéret található. Tulajdonképpen Isten ezzel azt mondta: „Minden ígéretet, amelyről látásod lesz, beteljesítek az életedben.”

Isten még azt is mondta Ábrahámnak, hogy számolja meg a tenger partján lévő homokszemeket, mert ennyi leszármazottja lesz. Hogy miért adott neki Isten egy képet? Mert tudta, hogy lesz olyan idő, amikor úgy tűnik majd, hogy nem teljesedik be az ígéret, és Ábrahámot megkísérti a csalódottság és az a gondolat, hogy feladja. És akkor majd kimegy és felnéz az éjszakai égboltra, és amikor meglátja a csillagokat, a szívében megerősödik a hit. Valami azt súgja neki: „Meglesz, látom.” Amikor reggelenként a gondolatai azt súgják: „Túl öreg vagy, túl késő már. Rosszul hallottad, amit Isten mondott”, kimegy a tengerpartra, ránéz a homokszemekre, és a hite helyreáll.

Mint Ábrahámnál, mindenki életében jöhetnek olyan idők, amikor úgy látszik, hogy az álmai nem fognak megvalósulni. Olyan sokáig tart. A leletek nem a legjobbak. Nincs rá pénz. Nem megy az üzlet. Könnyű lenne feladni.