{{epub_watermark}}

Köszönjük a vásárlásodat a Szerző és a Kiadó nevében is! Vásárlásoddal te is támogattad, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható gyerek- és ifjúsági könyvek választéka egyre szélesebb legyen. További e-könyvekért és a gyerekirodalom legszélesebb választékáért keresd fel bátran máskor is webboltunkat!

ISBN 978-615-115-052-8
ISSN 2560-2888 (Nyomtatott kiadás)

Eredeti kiadás: A Horse Named Sky
Copyright © Andersen Press Limited, 2023 by Rosanne Parry
Published by arrangement with HarperCollins Publishers.

Szöveg © Rosanne Parry, 2023
Illusztráció © Kirbi Fagan, 2023

Kiadás © Pagony Kiadó Kft., 2024
1114 Budapest, Bartók Béla út 15/a

Fordítás © Mesterházi Mónika, 2024

Sorozatterv: Baranyai (b) András
Felelős kiadó: Demény Eszter és Ürögdi András
Felelős szerkesztő: Kovács Eszter
Szerkesztő: Grancsa Gergely
Műszaki vezető: Pais Andrea
Tördelő: Zsarnóczky Renáta
Elektronikus könyv: Győri Borbála

www.pagony.hu
www.facebook.com/pagony
kiado@pagony.hu

Felhasznált betűtípusok:
PT Serif – SIL Open Font Licence
Caveat Brush– SIL Open Font Licence
Mulish– SIL Open Font Licence
Noto Serif– SIL Open Font Licence

Azoknak, akik a tiszta levegőért és vízért küzdenek, és olyan élőlényeket képviselnek, akik nem tudnak kiállni magukért.

;

;

;

Első fejezet

A mi vizeink

Virginia-hegység, Nevadai terület, 1856 ősze

Az első emlékem a víz hangja. A nap melege. Anyám jó szaga. A nyelve a szőrömön, és a végtelen látóhatár körülöttem. A második, hogy futni akarok. Egyetlen lélegzetvétellel tör rám, amikor még lábra állni sincs erőm. Lerázom a nedvességet a sörényemről. Anya tetőtől patáig lenyalogat. A szél erős és friss és édes szagokat hoz: diófenyők, zsályacserjék és víz.

A családunk tagjai felemelik a fejüket. Felém fordítják a fülüket. A nagynénéim a mélybarna tekintetükkel jól megnéznek maguknak. Mindannyian belélegzik a szagomat.

– Milyen kicsi – mondja Szélvész nagynéném.

Zápor nagynéném végigszimatolja a lábaimat, mintha így megtudhatna valamit rólam.

– Majd megnő – mondja határozottan.

Szélvész megbökdösi a gesztenyebarna bundám fehér foltjait.

– Felhőjele van – mondja. – Mint a csődörünknek.

– Legyen belőle is ugyanolyan harcos – mondja Zápor.

– Felhőnek fogunk nevezni – dönti el anya.

A nagynénéim összegyűlnek, hogy elállják a szelet, amitől reszketek. De a napnak hagyják, hogy megszárítson.

– Mi fogunk megvédeni, amíg meg nem nősz – mondja anya.

– Maradj a közelünkben – mondja Zápor.

– Figyelünk a veszélyre – mondja Szélvész.

Megjegyzem a családom látványát és szagát. Anya fényes gesztenyebarna szőrét. Zápor nagynéném csillogó feketeségét és Szélvész nagynéném dús földszagát.

Egy zsályacserje beárnyékolja a pihenőhelyemet. A fű arany csomói a szélben hajladoznak. Sárga és barna madarak rebbennek egyik bokorról a másikra. Felbámulok az ég kék ívére, és a rohanó, rohanó, rohanó halvány felhőkre. Máris szeretnék úgy rohanni, mint ők.

Anya és a nénéim lassan legelnek.

Hajolj le. Harapd.

Nézz a fák felé.

Rágj. Fordítsd előre a füled.

Szimatolj. Rágj.

Nézz a láthatár felé. Rágj még egy kicsit.

Fordítsd hátra a füled.

Fordulj meg. Szimatolj. Figyeld a domboldalt.

Hajolj le. Harapd.

A csődörünk, Dörgés feljebb áll egy szirten, fekete-fehéren a kék ég előtt. Figyel, fülel, a veszélyre vár. Körülötte vadszamarak legelnek, távolabb meg a karcsú és félénk őzek. Madarak csapnak le. Magas hangjuk a széllel száll, de abban a pillanatban, amikor egy fekete árnyék suhan át a talajon, mind úgy elhallgatnak, mintha kis barna kövek lennének.

A szemem megakad a völgyben egy ezüstös vibráláson. A vibrálás szétterjed, mint a pókháló. Lócsaládok jönnek a vízhez, és egymás után isznak. Villásszarvúak is. Az a sok futkosó is mind odajön a vízhez, a nagyok is, akik halat fognak, és a picik, akik a föld alatti lyukakban bujkálnak. A félelmetesebb lények magányosan jönnek a vízhez, az úszó madarak csapatai meg sosem hagyják el a tavaikat, pocsolyáikat és patakjaikat.

– A mi vizeink – mondja anya, és végignéz a széles völgyön. – Minden erődet innen kapod majd. – Visszajön, erősen és kitartóan végignyalogat.

Kigabalyítom a lábaimat. A két mellső lábamat keményen ledöföm a porba, és addig tolom őket, amíg ki nem egyenesednek, aztán felülök. Egy fakószürke egyéves csikó jön, és megszimatol. Játékosan megbök, amitől felborulok. Bosszúsan horkantok, mire ő is azonnal visszahorkant. Visszaküzdöm magam a hasamra, de a csikó megint fellök a bökdösésével!

– Vihar – szól rá Zápor nagynéném. – Felhő még új. Hadd próbálkozzon.

Zápor kancacsikója karcsú és hosszú lábú. Szürke, mint a holdfény, és vad, mint a villám.

– Előbb a hátsó lábadat – mondja. – Gyerünk!

Elugrál tőlem, az anyáink körül rohangál, aztán visszajön. Én is annyira szeretnék így rohanni! Megrázom a rövid sörényemet, és újra megpróbálom. Kinyújtom a mellső lábaimat, és a hátsókra gondolok.

Lehajlok. Megfeszülök. Tolom. Imbolygok.

Anya mellettem áll, és kitartóan rág. Hagyja, hogy magamtól jöjjek rá a technikára.

Viharból csak úgy ömlenek a jótanácsok.

– Erősebben nyomd!

– Nem.

– Mindkét lábadat.

– Előbb hajolj le, aztán toljad.

– Így nem fog menni!

– Na még egyszer.

– Nem érti!

Anya mellettem áll, mozdulatlan, néma.

Zápor rosszallóan billenti a fülét Vihar felé.

Szélvész erősen összeszorítja az ajkait.

Vihar csalódottan horkant. Aztán megfordul, és a fejét bedugja Zápor hasa alá. Hirtelen a világ legédesebb illata száll felém. Nem tudom, mi ez, de ilyen nekem is kell!

Még egy utolsó lökés a hátsó lábaimmal, és kiegyenesednek. Imbolygok. Szélesebb terpeszbe nyitom őket, hogy biztosabban álljak. Aztán behajlítom a mellső lábaimat, paták a földön, és mély lélegzetet veszek.

Told!

A fejem emelkedik, már a farommal van egy magasságban. A lábaim remegnek, de egyenesednek.

Emeld!

Egyik lábamról a másikra nézek, nem akarom elhinni, hogy megtartanak. A szél megszárítja a nyirkos szőrömet. Pislogok a szálló portól. Szélvész közelebbről megvizsgál. Szelíden megbökdösi a csípőmet és a vállamat. Próbálok szilárdan állni, de a legkisebb érintésre megingok.

– Maradj közel! – szól rám.

– Nem pihenhetünk? Csak egy napot? – kérdi Zápor. – Nem hallok semmi veszélyeset.

– Az üvöltők megérzik a szagát – mondja Szélvész. Szigorúan lenéz valami sötétpiros és ragacsos kupacra anya háta mögött. – Jönnek és üvöltenek és vonítanak. Vadászni fognak rá. Te is tudod.

– Csss – mondja anya halkan. Közelebb jön. Nekitámaszkodom. – Még nem kell vadászokról beszélni.

Nem tudom, mi az, hogy vadászni, de olyan rosszul hangzik, hogy megborzongok.

Szélvész és a csődör magasabb helyre megy, hogy minden irányba jól halljanak.

Lenézek a vizeinkre, aztán rajtuk túl egészen odáig, ahol a hegyek meg az égbolt találkozik – a szürke és a kék közötti fagyos fehér vonalra. Messze van ugyan, de érzem, hogy húz magához a láthatár.

Rekedt kiáltás hallatszik. Egy hatalmas madár árnya száguld át a földön. A füvet rágcsáló kis cincogók rohannak a lyukaikba. Bebújok anya hasa alá.

– A vadászó madár nem rád vadászik – mondja anya.

A riadalmat egy fejrázással levetem magamról. Éhes vagyok. Milyen éhes! Most, hogy állok a lábamon, a csodás illat még közelebb van. Beszaglászok anya hasa alá, az érverése most is a fülemben van. Aztán meg is találom – a tejet. Ilyen jót még életemben nem ittam. Annyit iszom, hogy többet már le sem tudok nyelni.

– Én vagyok az első forrásod – mondja anya. – És belőlem mindig erőt meríthetsz.

Beszívom a jó szagát, a szőre tapintását és a hangját, aztán leroskadok a földre aludni.

Álmomban látom a szürke-kék láthatárt. Álmomban oda is tudok szaladni. Álmomban hallom a vadászó madár hangját. És aztán felébredek. Teljesen éber vagyok. Pislogok. A szívverésem szapora. Nem tudom, miért.

A szél egy hangot hoz. Haúúú-haúúúú!

– Gyere mögöttem! – parancsol rám anya.

Talpra szökkenek, lépdelek… ügetek… rohanok anya után a holdfényben. A nagynénéim és Vihar mellettem futnak. Dörgés leghátul, és az üvöltők utána. Együtt futunk a csillagok alatt. Egy család. Biztonságos és erős.

Második fejezet

Felnövőben

Azon az első éjszakán lehagyjuk az üvöltőket. Másnap este is lehagyjuk őket. A következő reggel újra megjelennek az üvöltők, és a csődörünk megfordul, és harcol. Ezután a falkájuk odébb áll.

– A gyorsaságunk az erőnk – mondja nekem Dörgés. – Soha ne maradj le.

A falka már nem űz minket, de emlékszem a szagukra és az acsargásukra és az őz haldokló nyögésére, akit helyettem kaptak el. Az őzet, aki nem volt elég gyors.

Ne maradj le, ezzel a gondolattal ébredek. Még álmomban is anyámat hallom, azt mondja, hogy kövessem.

Általában Vihar ébreszt.

– Menjünk! – mondja. – Gyere!

Porfelhőt kavar, és már ott sincs, én meg száguldok utána. Együtt járjuk be az ingoványos terület minden patakjának, tavacskájának és tavának partját, vagyis a mi vizeinket. Belecsobbanunk a sekély vízbe, és a halászmadarakat a széles fehér-fekete szárnyukon felriasztjuk az égbe.

– Ezt nézd! – mondja Vihar, és kiugraszt egy futkosót a rejtekhelyéről. – Ezt nézd!

Egy nagy, ráncos gyíkot találunk, a fejét emelgeti, és a levegőt ízlelgeti. A déli napsütésben sütkérezik egy lapos tetejű kövön.

– Fogadjunk, hogy nem tudod elkapni! – mondja Vihar.

Nem tudok ellenállni a kihívásnak. Olyan lassan és csöndesen közelítem meg a gyíkot, ahogy csak bírom. Nem tudom, van-e szaglása. Vigyázok, nehogy rávetüljön az árnyékom. De így is sejti, hogy jövök. Beszalad a sziklák közti repedésbe. Rávetem magam, és elkapom a vastag farkát a fogammal, de a gyík már felfújta a testét, hogy jobban beékelődjön. Innen már senki nem rángatja ki.

Vihar nevet, és a kis vadszamarak is mind vele nevetnek, de engem nem izgat. Ki gondolta volna, hogy egy gyík egy pillanat alatt ilyen nagyra nőhet?

Vihar már a következő kalandnál tart. Egyik nap csatázni kezd egy borzzal. Másnap a vadszamarakkal futunk versenyt. Mindannyiunkkal incselkedik, hogy át merjük-e ugrani a patakokat meg az ördögszekereket. Az egyévesek bátor csapata, lovak és vadszamarak, mindenhova követik. Old Jack, a szamárcsődör keményen ráförmed, amikor Vihar olyan helyekre vezet minket, ahol ő nem tud vigyázni a népére. Tartok Old Jack haragjától, bár az első évem tavaszára már pont olyan magas vagyok, mint ő.

De Vihar még Old Jack korholása ellenére sem csillapodik. És milyen gyors! Arról álmodok, hogy egyszer olyan gyorsan futok, mint ő. Hónapról hónapra próbálom utolérni. Pislogok a portól, amit felkavar. Kinyújtom rövid lábaimat, hogy olyan legyen, mint az övé. Napról napra gyorsabb vagyok, de nem érem utol.

Gyakorolnom kellene a mellső lábaimmal a vágást és a hátsókkal a rúgást a többi csikóval, de mind nagyobbak nálam. Nekem a gyorsaságom az erőm.

A hosszú lábú Vihar boldog, ha gyakorolhatja a küzdelmet a csődörcsikókkal. Van egy csavart rúgása, amit senki nem tud kivédeni. A kancák korholják Vihart a féktelenségéért, de én csodálom: bárcsak én is ilyen bátor lennék.

Anya néha elviszi a családot sósirányba, ahol a víz kibugyog a talajból, és olyan forró, mint a nap, és keserű az íze. Megkeressük a sós sziklákat, a csődörünk begázol a gőzölgő vízbe, és a különféle fájdalmai miatt horkant.

Mikor a szél vastag fekete felhőket hoz, felkapaszkodunk a hegygerincre, és magunkhoz hívjuk a viharirányból érkező esőt, havas esőt és a szelet. Nyalogatjuk a jégcsapokat, és táncolunk a hóban. Nézzük, ahogy a csillagok az ég egyik végéből a másikba vándorolnak.

Mikor megérkeznek sósirányból a meleg szelek, és a fagyos talaj felpuhul, a fű megsárgul a mi vizeinken, és a mező piros, rózsaszín és bíborszínű, fehér és kék lesz a virágoktól. Édes és fűszeres illatuk körülöttünk kavarog. Figyelünk minden zümmögő dologra, és egyik virágról a másikra kergetjük a narancssárga és sárga verdesőket.

– Légy óvatos! – figyelmeztet anya. – Tartalékold az erődet.

– A bíbor virágot ne edd meg – emlékeztet Zápor. – Különben elesel, és többé fel se kelsz.

– És vigyázz a karmos fenevaddal! – teszi hozzá Szélvész. Mindkettőnknek megcsipkedi az oldalát, de főleg Viharnak, aki nem igazán figyel.

Szélvész nagynéném alaposan megnézi körülöttünk a fákat. Ahogy elfordul, gyorsan odanézek a vastag sebhelyeire, a hátán egymás mellett lefutó két csíkra. Mikor kiscsikó volt, olyasmi, mint most Vihar, ráugrott egy karmos fenevad. Szélvész kapálózott, megpördült és addig rugdosott, amíg a karmos fenevad el nem engedte. Utána anya és Zápor éjjel-nappal mellette volt. Segítettek neki, hogy meggyógyuljon, és visszatérjen az önbizalma. Amikor Szélvész felsír álmában, anya mindig ott van. Amikor Szélvész éjszaka az orrától a farkáig megremeg egy vonyítás hangjára, Zápor mindig mellette van.

– Sajnálom, Szélvész – mondom, és megharapdálom a nyakát.

– Körülnéztem! Szimatoltam! – mondja Vihar egy pimasz fülrángás kíséretében. – Nincs karmos fenevad. Esküszöm!

Szélvész horkant egyet, amiért Vihar ilyen hebehurgya, de aztán az oldalához dől. Vihar vele ringatózik, ahogy a fák a szélben.

– Mindig melletted maradok – mondja Vihar.

Szélvész hálásan sóhajt.

Bárcsak én is elmondhatnám ugyanezt. De egy csődörcsikó nem ígérhet ilyet. A kancacsikók arra születnek, hogy a családjuk kancáival maradjanak. A csődörcsikóknak tovább kell lépniük, akár akarnak, akár nem.

De még nem… ma még nem.

Harmadik fejezet

A dombtetőn

Telnek-múlnak az évszakok, és már elég jó futó vagyok – majdnem olyan gyors, mint Vihar. De nem vagyok se olyan merész, se olyan magas. Vihar felkapaszkodik a hegygerincekre. Kiássa a békákat, hogy lássa, ahogy a kis fekete lábukkal kapálóznak, amíg újra be nem takarja őket a sóder. Szerintem a tüskés menyéttel is összebalhézna, csak a hecc kedvéért. Mindig új ösvényeket találunk. Felébredünk a sötétben, és figyeljük, ahogy az éjszakai madár teljes csendben repül.

Az a legjobb, amikor olyan rejtekhelyeket találunk, ahol a friss víz hidegen és ízesen feltör a talajból. Ha forrásra akadunk, halkan ráfújunk a vízre köszönetként. A száraz évszakban szükségünk van rá, amikor a medvék és az üvöltők falkái is mind a mi vizeinkre járnak a szomjukat oltani. Megosztjuk velük a vizet, ahogy minden lénynek illik. De a száraz évszakban jó, ha van tartaléknak rejtett vizünk is. Titokban tartjuk.

Egy nyári napon, amikor a füvek zöldről szürkéssárgára fakulnak, Viharral felszaladok a dombok legtetejére. Beletelik a délelőtt. Porosak vagyunk és izzadtak, mire felérünk. De nem érdekel. A tetejéről elénk tárul az egész világ. A dombtető napkeleti oldalán van egy folyó, széles, csillogó. A dombok között kanyarog. A folyó mellett emberek és a húzóik járnak. A húzóknak vastag a nyakuk és széles a válluk. A rövid agancsuk oldalra áll, nem fölfelé. Mindenféle furcsa terheket húznak maguk mögött. Az emberek általában a hófedte csúcsok felé tartanak a napnyugtai égbolt felé. De ma azt látjuk, hogy az emberek otthagyják a folyót, és feljönnek a mi dombunkra. Leteszik a terheiket, és maradnak.

– Szerinted mit csinálnak? – kérdezem.

– Biztos a fákért jöttek – feleli Vihar.

Más nyarakon is jöttek emberek a mi vizeinkhez, szarvasbarna bőrű emberek, fekete sörénnyel. Nagyok is, kicsik is. Elvitték a diófenyő tobozait. Felvették a talajról, és leszedték az alacsony ágakról. A kicsinyeiket felültették a vállukra, hogy magasabbról is szedjenek. Kirázták a magokat a tobozból. Letördeltek egy kis zsályát, és összekötözték. Pár nap múlva elmentek, elvitték magukkal a tobozokat meg a zsályát. Senki nem tudta, miért csinálják. Még anya se, sem a nagynénéim. A vadszamarak sem tudták.

– Mindig nyáron jönnek – mondta Old Jack a rekedtes, kiabálós hangján, amilyen a szamaraknak van. – Az emberek furcsa dolgokat csinálnak – tette hozzá. – Senki nem érti őket.

Egyszer megkóstoltam egy diófenyő tobozát, hogy étel-e.

Nem étel.

Az emberek, akik ma jönnek fel a dombra, nem a tobozgyűjtők. De biztos a fák miatt jöttek. Különben minek?

Viharral rajtuk tartjuk a szemünket, miközben a legédesebb virágokra vadászunk. Nekem a rózsaszínek a kedvenceim, azok, amik a földet ölelik. Vihar a fűszeresebb sárgákat kedveli. Anya és a nagynénéink is jönnek utánunk, csak bevárják Dért, a legkisebb csikónkat. A csődörünk felér a dombtetőre, és megtalálja a szokásos helyét – ahol úgy legelhet, hogy közben látja az egész családot. Minden fa lombját megnézi, mert onnan a karmos fenevadak lesből ránk ugorhatnak. Körbenéz a láthatáron is, nincsenek-e kalandozó csődörök, akik ellophatnák tőle a nagynéniket. A bundáján sok sebhely őrzi az emlékét, hogy milyen veszélyeket hárított már el.

Nem is olyan sokára nekem is meg kell vele küzdenem. Anya azt mondja, ez mindig így volt. A kancacsikók maradnak és beilleszkednek. A csődörcsikók megküzdenek vagy elmennek.

– Néha a csikó győz, és akkor marad – szeret figyelmeztetni Vihar. Nem tudom elképzelni, hogy elűzném a csődörünket. Egyik csődörcsikó hívta ki viadalra a másik után, mind nagyobbak voltak nálam. Mindig ő győz.

Engem a gondolatra is kiráz a hideg. Nem akarok én senkivel harcolni.

Vihar felágaskodik, és néhányat vág a levegőbe a mellső lábával.

Ha én volnék a veszély, félnék Vihartól.

A csődör megrázza a fejét, hogy – újra – figyelmeztesse: a kancacsikók nem harcolnak. Vihar még egyszer felágaskodik, csak hogy ellentmondjon neki, aztán megharapdálja a nyakam. Behunyom a szemem, jólesik, ahogy a harapdálásával múlik a viszketés és az aggodalmam.

– Egyszer majd erősebb leszel nála – mondja.

A nyakához dörgölőzöm köszönetképp, de nem hiszek neki. A csődörünk olyan magas. És soha, soha, de soha nem adja fel. Nem akarok elmenni innen. Itt akarok maradni a mi vizeinknél, anyámmal és a nagynénéimmel és Viharral. De csak úgy maradhatok, ha megküzdök a csődörrel, és én győzök. Ha elűzöm, és átveszem a helyét.

Soha nem leszek ennyire bátor. Ebben biztos vagyok.

Negyedik fejezet

A diófenyők

1860 nyara

Viharral egész nyáron figyeljük a dombok túlsó oldalát. Naponta érkeznek újabb emberek – vörös sörénnyel, barna és szürke sörénnyel. Úgy gyülekeznek, mint a méhek egy kivájt fa körül. Megmozgatják a sziklákat. Lyukakat ásnak. A földkaparók elől teljes lócsaládok menekülnek el. Átjönnek a dombok innenső oldalára. Ők is a mi vizeinkből isznak. Életemben először tűnődöm, van-e elég víz a vizeinkben.

– Közel ne menjetek azokhoz az emberekhez – parancsolja Dörgés. – Meg ne lássanak. – Őrt áll a gerinc felé vezető ösvényen, és megcsipked, ha ki akarjuk kerülni.

De mi Viharral túljárunk az eszén. Dörgés szeret pihenni, ha magasan jár a nap. Anya meg a nagynénik is bóbiskolnak, a fejüket egymás csípőjére és vállára hajtják. Dér az árnyékukban alszik. Vihar meg én is úgy teszünk, mintha szunyókálnánk. Néha tényleg elálmosodunk a méhek kitartó zümmögésétől és a fenyőtűk közt susogó száraz széltől. De ma némán megbököm Vihart, és meglépünk.

Óvatosan közelítjük meg a gerincet. Fülelünk a kongó hangokra meg az éles ordításokra, amit a földkaparók hallatnak munka közben. Látjuk, hogy egy ember felénk tart. Egy szamár követi. Úgy húzza, hogy egy kötél van a szamár nyaka körül. Ilyet még nem is láttam.

Old Jack nagy harcos. Ő is pont olyan sebhelyes és mogorva, mint a mi csődörünk. Soha nem hagyná, hogy az emberek elvigyenek valakit az övéi közül. Ez biztos valami elveszett szamár, akinek nincs családja, hogy megvédje.

Az ember megáll egy kifejezetten magas és terebélyes diófenyő előtt. Egy botot lendít a törzséhez. A madarak kirobbannak az ágakról, és suhogva repülnek az erdő vége felé. A botnak van valami a végén, ami éles, mint egy fog vagy karom. Az ember verekszik a fával!

Old Jacknek igaza van. Képtelenség megérteni az embert. Mit verekszik egy fával, aki nem is tud visszaütni? Egy fával, aki sose bántotta? Figyeljük egyik ütést a másik után, a bot végi valami kemény és mélyre harap. Egy émelyítő reccsenés, hirtelen erős szagok szállnak fel, és a fa kidől. Az egész fa, mintha csak egy nagy téli vihar döntené ki. Az ember a fát a szamárhoz kötözi. Együtt elmennek, a fát maguk mögött húzzák. Hosszú heg marad utána a földben.

Néhány dolgot már láttam meghalni: madarakat és virágokat és halakat. Láttam őzek és lovak csontjait a földbe süppedni, ahogy mindannyiunknak kell, ha megöregszünk. De ahogy ezt a fát megölték – egy fát, aki semmi mást nem csinált, csak árnyékot és menedéket adott egész hosszú életében. Ezt nem értem.

Mikor az ember már nincs ott, Viharral odamegyünk a kidőlt fa törzséhez. A szívem úgy lüktet, mintha futottam volna. A diófenyő törzse körüli tobozok ropogása visszhangzik a fa hűlt helyén. Tiszta, buborékos favér szivárog végig a kitört törzsön. Soha nem fogom elfelejteni, milyen szaga volt: éles és keserű, mint a harag.

– Szörnyű – mondja Vihar.

– Rosszabb, mint a veszély – felelem.

Egész a mi vizeinkig futunk arról a helyről. De a vizeink többé nem ugyanolyanok.

Ötödik fejezet

Titkos tavasz

A nyári idő még kitart – habár a nappalok rövidülnek. Forró szél fúj a tájamon, és mindig szomjas vagyok. A sás elsárgul. A bozót száraz, és ledobja a leveleit. A villásszarvúak elköltöznek, az őzek elmaradnak. A vízimadarak hosszú, zajos vonalban szállnak az égen, mind elrepülnek sósirányba. A patakok és a tavak kiszáradnak. Sáros fenekük felreped, elporlik, és a port viszi a szél. Akik itt maradnak, zsályát esznek, és reménykednek az esőben.