Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

KIVÁNDORLÓK, EZ IDŐ SZERINT AMSZTERDAMBAN

SCHIME KOSINER (UNHOŠT’) ELAD EGY TELKET

LOBING, A NYUGALMAZOTT SZERKESZTŐ

ROMÁNC A BAGDADI ZSIDÓKRÓL

EX ODIO FIDEI...

JACK OPLATKA MISÉJE

DANTON HALÁLA ÉS POPPER UNOKAÖCCSE

A „PARECH” MEGSZELÍDÍTÉSE

A KABBALISTA FÖKÓPÉ

A DÖGLÖTT KUTYA ÉS AZ ELEVEN ZSIDÓ

JEGYZETEK A PÁRIZSI GETTÓBÓL

A GÓLEM FELTÁMASZTÁSA

...FŐVÁROSA SALZBURG

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Egon Erwin Kisch

A GÓLEM ÉBREDÉSE

fordította
Borongó Ferenc

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-347-7 EPUB
ISBN 978-963-559-348-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A mű eredeti címe:
Geschichten aus sieben Ghettos

első kiadás: 1934

a borító William Allen Rogers (1854 – 1931) Boston in the 1890s
című akvarellje részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

KIVÁNDORLÓK,
EZ IDŐ SZERINT AMSZTERDAMBAN

A Szent Antal-templom oromfaláról Krisztus kitárja karját a Waterloo tér népe felé: - Uraim - kiáltja jöjjenek énhozzám. Én ugyanazt az árut tartom, amit eddig Mózes & Áronnál szereztek be, csakhogy az én cégem elegánsabb, mint az önök mostani szállítói.

Az a két esküdt az oldalánál, az a két szakállas, zsidó küllemű papi alakzat, akár Mózesnek és Áronnak is számíthatna, ha talán Péter és Pál is. Mindenesetre itt állnak, jobb és bal kéz felől és egyetlen taglejtéssel sem tiltakoznak a két vallásnak arany antikva-betűkkel állított azonossága ellen: „Quae fuit a saeclis sub Signo Moysis et Aaronis, tat salvatori renovata illustrior aedes”. Ennek a toborzásnak aljában üzérkedik a címzett, az amszterdami gettó, de senkinek sincs füle itt ahhoz, hogy mit beszél ez a kőtürelmű ember, se szeme ahhoz, hogy mi van felírva a templomra.

Még rábeszélőbben, mint ama keresztény, még több dicsőítéssel, még inkább erősködve tárják ki karjukat a zsidó bódétulajdonosok, és a járókelőt teljesen elfoglalja a felkínált áruk vizsgálgatása; lekicsinylést színlelve kérdezi meg az árát annak a darabnak, amit kiválasztott, alkudozik, elmegy s visszajön.

Egy kereskedő, aki heringeket hasít fel és borsosugorkát vagdal, úgy tesz, mintha vevő szándékú tömeg tolongna körülötte, amely csodálva mutogat rá, félénken suttogja a nevét és amely ellen ő most védekezni kénytelen: - Igen - kiáltja sztentori hangon -, igen, én vagyok a Heimann, azt mindenki tudja! Heimann üsmeretes! Én olyan üsmeretes vagyok.

Ha valóban vevő közeledik és Heimannak alkudoznia kell, akkor a felesége veszi át az ő híre-neve dicsőítését. Az asszony „stájtli”-t visel - ez a paróka szépítgetése -, szája elé teszi a kezét és közli a világgal, hogy Heimann olyan üsmeretes.

- Mindezt egy „dubbeltje”-ért - dörgi egy szomszéd öblös hangja; lendületes, boszorkányos mozdulatokkal bont ki egy csomag levélpapírt és egy ceruzát, egy aranyfényű óraláncot, meg egy cukorkát tesz hozzá mindahhoz, ami egy dubbeltje-ért kapható. - Nuttige Kadoches - hallod a magasztalást s ez pedig se berlini, se jiddis kifejezés, hanem holland és francia, és azt jelenti: nützliche Cadeaux. (Hasznos ajándékok.)

Főzelék, tojás és gyümölcs, „kóser növényi margarin”, hal és szárnyas és hús körül, mindez „Onder Rabbinaal Toezicht” (a rabbinátus felügyelete alatt) folyik az alku és jövés-menés a derékszögbe tört Waterloo téren; vasalkatrészek, elnyűtt ruhák, törött bútorok, ütődött edények, Verkoop van de Handsch Gereedschappen en bruikbare Materialen - Hollandia hulladéka teljesen piacképes áru.

Így megy ez hajnaltól alkonyaiig, hétköznap a Waterloo-Plenen, vasárnap, búcsúszerűen, az Oude-Schanson és az Uilenburgstraaton. Csak a sábesz hoz pihenést. Péntek délután Izráel felszedi sátrait, karóit, ponyváit, ládáit és az eladatlan árut vagy kézikocsin viszik el, amely munkánál feketefürtű, sovány fiúk a kocsihúzó kutyák, vagy pedig vízi úton szállítják el. Zwanenburgwall, Hattyúvár-bástya - ilyen költői neve van annak a rakpartnak, ahol ócska ruhával és ócska fehérneművel telt, kikötött tehercsónakok és kerékpáralkatrészekkel telt dereglyék ringatóznak (Amszterdam a zsidók és a kerékpárosok városa, s mégsem vett részt a világháborúban). Egy anyaszült meztelen, hibás kirakatbabákkal telt bárka a figurák illetlen mozdulatú beállítottsága miatt a parti bámészkodók halló-kiáltásait váltja ki.

Ha valamely kereskedőnek csak csekély árukészlete van, amelynek maradványát hamarosan be lehet csomagolni és egy bőröndben elszállítani, akkor ez kitart Waterloonál. Most, hogy a konkurencia elgurult vagy elúszott innen, azt reméli, hogy üzletet csinálhat, ez a potom árak, a végkiárusítás, az alkalmi vételek, a maradékok, a „koopjes”-ek, a „mecijes”-ek utóbörzéje. Heimann még mindig itt van, s még mindig nincs itt a tömeg, amelynek rohamát kiabálva utasítja vissza: - Igen, igen, Heimann üsmeretes.

A Waterloo tér dróttal elkerített közepe játszótér; vásár idején és piaczárás után gyerekek viháncolnak itt, míg szegényebb pajtásaik kézikocsikat tolnak vagy a járdán széthajigált mindenféle árumaradék között kotorásznak. Heimannak a vége felé mind terjengősebb kiáltozása - „Én olyan üsmeretes vagyok” - idehallatszik, de lehetetlen, hogy az önmaga dicsőítése lenne az, ami ezt a piaci üzembe beágyazott, tipikusan nagyvárosi játékteret bűzhullámokkal tölti el.

A legkisebb gyerekek számára homokdombok vannak itt, vájkálhatnak bennük, a nagyobbacskáknak hinták, a még nagyobbaknak tornaszerek. A legnagyobbak meccset játszanak, a magas póznán levő kosárba kell dobni a labdát; mindkét csapatban fiúk és lányok játszanak, kurtaszoknyás lányok, az iram jókora, az ügyességük bámulatos, és a piaclátogatók, a bevásárlással megrakottan, lázas sportérdeklődéssel állnak meg a drótkerítés mellett.

Ha a toronyóra üt, még akkor se tekint fel senki, hát még Krisztusra, aki fáradhatatlanul tárja ki karját olyanok felé, akik hajlandók elismerni, hogy az ő temploma nem más, mint amely évszázadokon át Mózes és Áron jegyében állott és amelyet most pompás épületté teremtettek újjá.

Te, jó isten, térítési kísérleteket már akkor végeztek az amszterdami zsidókkal, amikor még nem is voltak amszterdami zsidók! Lengyel- és Oroszországban egész másmilyen térítési módszerekkel rukkoltak elő, fosztogatással, becstelenítéssel, pogrommal; Spanyolországban és Portugáliában meg tömlöccel, kínpaddal és tűzhalállal, és semmit, de semmit sem tudtak elérni.

A toledói katedrális valóban hatalmasabban csábító, hatalmasabban kótyagosító és hatalmasabban félemlítő épület, mint ez a Szent Antal-templom, attól, hogy ma „Calle Carlós Marx”-nak nevezzék és az ezt a nevet viselő utcatábla épp Torquemada és az ő hercegérseki utódjainak palotájára van erősítve. Az alabástrom burkolatú toledói zsinagógákból katolikus templomok lettek, de a törzsülések elűzött tulajdonosai az európai térkép másik oldalán új zsinagógákat építettek. Nem messze a Waterloo tértől kettő is van egymással szemben. A „Hochdeutsche” zsinagógát, amelyet azok alapítottak, akik a harmincéves háború csatlósai és fosztogató csapatai, valamint Hmelnyickij kozákmartalócai elöl menekültek, meg a portugál zsinagógát. A portugál zsinagóga nem hasonlít, mondjuk, a prágai Ó-újzsinagógához, ez semmiként sem amolyan, megbújni akaró nyüves gyülekezőháza az illegálisoknak, hanem pompás épület, valóságos zsidókatedrális. A folyó közepén emelkedik, oszlopokon áll, vagy, mint a monda tartja, színarannyal tele hordókon. A gömbölyűre faragott gránitoszlopokon nyugvó templomhajó úgy emelkedik az ég felé, mint azoké az ibériai templomoké, ahová térítőprédikációra, vagy kényszer-keresztelőre cipelték a zsidókat.

Az oltári emelvényt brazíliai paliszanderfából ácsolták. Ez, vagyis a „Tuba”, az épület közepén emelkedik, efelé és egymás felé fordulnak a koncentrikus padsorok, nem valamennyien kelet felé, mint a nyugati államok templomaiban, ahol az imádkozok az előimádkozó hátát látják. Itt csakis akkor fordulnak kelet felé, ha tóratekercset emelnek ki a frigyládából. Ezeknek a tekercseknek egyike az egykori hazából származik, úgy hozták át a menekülők a Pireneusokon, mint zászló szövetét a vesztett csata után.

613 gyertya világít az istentiszteleten, drága és nem modern világítási mód, az biztos, de már ezen nem lehet változtatni, így volt ez Granadában, így Lisszabonban, ennek már így is kell maradni. S mert itt is körömcipellőben, selyemharisnyában és csatos cipőben jár, a hitközségi funkcionáriusok a felhajlított szélű, lapos jezsuitakalapot, a templomszolgák meg azt a fulmináns háromszögletűt viselik, amelyet akkoriban, Spanyolországban a Guardia Real, most meg a Guardia Civil legényei hordtak. Az árvagyerekek énekkarát vezénylő karmester fején meg olyan bársonysapka van, mintha zaragozai papnövendék lenne.

Márványtáblán ódon portugál nyelven ott ékeskedik a neve a hitközség azon legöregebb tagjainak, akiknek vezetése alatt a zsinagóga felépült: „Parnassimos Senhores Yshac Levy Ximentes, Mosseh Curiel, Abraham Jessurun d’Epinoza, Dániel de Pinto, Ysrael Pareira, Joseph de Azevedo, Zagachi Gabay Aboab de Fonzara, Semuel Vaz, Osorio de Veiga és Henriquez Costino se estron est esnoga constriuda..

Az imádkozok „Boa entrada do Sabbath”-tal köszöntik egymást, amely formalitás odaát, a németeknél „Gut’Schabbes”-ként hangzik és „boa Semane” helyett amott, az utca másik oldalán ”Gut’ Woch”-t kívánnak. Az imát a holland királynőért portugálul mondják és szigorúan betartják azt, hogy a hitközségi okmányok bizonyos formuláit azoknak a nyelvén fogalmazzák, akik őseiket kínozták és elűzték, megőrzik a viseletét, viselkedését és szokásait azoknak, akik a zsidókat legutóbb Spanyolországban és aztán az első emigrációban, Portugáliában megköveztették.

Ott, délen, „maranne”-oknak, vagyis disznó alakoknak szidalmazták őket, mert az inkvizíció alatt nyilvánosan megtagadták a hitüket, de titokban tovább követték. Most hát az új hazában azon voltak, hogy egy caballero se múlja felül őket előkelőségben, s hogy egy grand se lépjen fel grandiózusabban és több grandezzával, mint ők.

A spanyol korona holland gyarmatai, a protestáns hollandusok lázadó harcot vívtak a katolikus jogbitorlók ellen, és az inkvizíció és a türelmetlenség áldozatai kínzóik ellenségeinél annál is inkább vendégszerető fogadtatásra számíthattak, mivel nem üres kézzel jöttek a mostohaanyaországból, hanem a magukkal hozott tóratekercseken kívül a Levantével és Dél-Amerikával űzött kereskedelmet is kiterjesztették. Az amstelmenti kereskedő-városokban nem volt „Judeira”, falakkal vagy láncokkal elzárt zsidónegyed; minden hitelképes férfi egyazon polgárjogokat gyakorolhatta, s élhetett vallása szerint - feltéve, hogy a vallása nem katolikus volt. Csak egyetlenegyszer, az itt- tartózkodásuk elején esett meg, hogy ájtatoskodás közben rájuk törtek Amszterdamban azokra, akiknek Ibériában azt vetették szemükre, hogy katolikus imaórák látszata alatt zsidó istentiszteletet tartottak: itt katolikus istentiszteletnek vélték.

A zsidó caballerók feszítettek Amszterdamban, volt címük, gazdagságuk, a sírköveiken, sőt még az imaköpenyük tokán is címerek büszkélkedtek. A „Régi városmázsa”-múzeumban agátnyelű, fókabőr-tokos körülmetélő-késeket, elefántcsont fűszerdobozokat, a „madrinie”, a menyasszony anyja számára való brabanti csipkefőkötőket látni s gyöngyhímzéseket, drágakővel kirakott templomi kegyszereket és arany húsvéti edényt, a „padrinie”, vagyis a vőlegény anyja számára. Fontos, jómódú és nemes fajtának akartak számítani az emigránsok, s nem kisebb ember, mint Goethe ismerte el őket ilyeneknek, ámbár ő a portugál hitközséget sohase látta, és nem tudta, kinek állította ki ezt a jó véleményt. A „Jacob van Ruysdael als Dichter” című tanulmányában egy vidéki tájat ír le Goethe; ez a kép az amszterdami portugál zsidók oudekerki temetőjét ábrázolja, amely Goethének ismeretlen volt. „Mindenfajta, jelentékeny, csudálatos sírok, formájuk részben koporsóra emlékeztet, részben pedig nagy, felállított kőlapokkal jelezve, bizonyítják az egyházkerület fontosságát és hogy miféle nemes és jómódú nemzedék nyugodhat ezen a helyen.”

Ez a temető még itt van, s bár a 8-as villamos egyenest odavezet, még mindig vadregényes, és hű ábrázolását költői fantáziának lehet tartani. A legrégibb katafalkok alatt grandok fekszenek: Samuel Palache, Mulaj Szidan marokkói szultán követe, Mózes Jéhuda Beori, IV. Mohammed nagykövete IX. Károly svéd király udvarában, Manuel Tejéra, Krisztina svéd királynő helytartója a Hanzánál, a gyémántköszörülés alapítói és híres ékszerészek, mint Manuel Belmont báró, Curiel és Duarte dél Díaz, kereskedők, akik Brazília és Hollandia között vitorláztak, a kávé-, dohány- és olívaolaj szállítók. A sírköveken olyan orvosok nevét és jelvényeit lehet olvasni, akik mór gyógyászok tanítványai voltak, mint Joseph Bueno, akit Maurita herceg halálos ágyához hívtak, s fia, Ephraim orvos, akit Bonusnak neveztek, Gómez de Sóssá, Ferdinánd kardinális-infáns háziorvosa, aki hollandiai helytartó volt; útleírás-írók, Lope de Vega és Cervantes fordítói, papnövendékek és bölcsészek vannak itt eltemetve, köztük Doktor Sámuel da Silva, aki az ö „Tratado da Immortalidad da alma”-jával, amely anno criafao do mundo 5383-ban (1623) jelent meg, s Uriel da Costa kiközösítését ideológiailag előkészítette. Uriel de Costa nem bírta elviselni a száműzetés gyalázatát; visszavonta, amit írt, majd, gyengesége fölötti szégyenében elemésztette magát. Hogy az emigránsok olyan istenesek, türelmetlenek és misztikusak akartak lenni, akár a spanyol szerzetesek, annak nyomait a Livraria Montezinos, a hitközségi könyvtár régi könyveiben találjuk; ez egyike azoknak az alacsony házaknak, amelyek úgy veszik körül a zsinagógát, mint valami várbástya. Don Silva Rosa, a könyvtáros, nem szívesen mutogatja kincseit, a legkevésbé a tizenhetedik század végéről és a tizennyolcadik század elejéről, a magát Messiásnak nevező Sabbathaj Cví idejéből valókat. A zsidóság egyik hitközsége se csatlakozott hozzá olyan feltétlen bensőséggel, mint az amszterdami spanyol hitközség, amely azt hitte, hogy ez az isten fogja őket visszavezetni az ígéret földjére, ugyanazon az úton, amelyen jöttek: előbb a Pireneusi-félszigetre, aztán - de ezt nem is vették valami különösen sokba - Jeruzsálembe. Azon az első útszakaszon, Kasztíliában, Aragóniában vagy Portugáliában teljes jogú grandok lennének a hazatérők, gyíkleső az oldalukon és Aranygyapjas Rend a mellükön, halleluja!

Állhatatlan nomádnépnek számít a zsidó, amelynek nincs maradása. És mégis évszázadokon át vonzódott egy olyan hazához, amely őt nem szereti, a hatalmas királysághoz, az aranysujtásos nemességhez és a pompás szertartásokhoz, még akkor is, amikor ott már mi sem maradt a királyi hatalomból és a nemesurak pompájából.

Az utca túloldalán élő keleti zsidóknak sohase támadt ilyen vágyuk; a cárhoz visszatérni nem volt túl csábító gondolat, ők bizalmatlanok maradtak a jött-ment messiással szemben, tagadták elhivatottságát, ócsárolták. Az ilyen istentagadás dühítette a szefárdókat, még fanatikusabban álltak Sabbathaj Cvi mellé; a papi nemzedékből származó férfiaknak, annak jeléül, hogy a mennyország a földre szállt, minden szombat este meg kellett áldaniuk a hitközséget (ez még ma is így van), és azok az ócska imakönyvek, amelyeket Don silva Rosa mérgesen tesz elénk, különös, rézmetszetű címlapokkal vannak díszítve: Sabbathaj Cvi a felhők fölött trónol, koronát visel a fején, sugarak áradnak belőle és a harsonás angyal hirdeti: „Te vagy az örökkévaló, a mi Istenünk, Sabbathaj Cvi.”

- Svindler - zengett a túloldali Jónás Dániel Meijer térről -, közönséges csaló! - s a hitnek e polgárháborúja feldúlta az amszterdami gettót.

A Montezinos-könyvtár bizonyítja a szefárdoknak az irodalom, a tudományok és a hittudomány iránti érdeklődését, a zsinagógák építése bizonyítja építőművészeti becsvágyukat, a „Régi városmázsa”-múzeum műipari érzéküket és az oudekerki síremlékek a szobrászathoz való viszonyukat, ám ha festészeti és rajzolóművészeti vonatkozásaikat is ismerni akarjuk, egy ötödik helyet is fel kell keresnünk: egy gettóházat a Jodenbreestraaton. Rembrandt van Rijn lakott itt 1639 elejétől 1657 végéig, csaknem az egyetlen germán polgár annyi földközi-tengeri és keleti zsidó tőszomszédságában. (Hozzá hasonlóan időben és térben egyaránt távol tőle, El Greco is a toledói Judería kellős közepén telepedett le, hogy közel legyen az ótestamentum eleven típusaihoz, habár ők akkor már az újtestamentum mögé kezdték elsáncolni magukat.)

Rembrandt háza nyüzsgött a zsidóktól és még ma is nyüzsög; a nagy háziúr halott, de élnek a modelljei.

Mózes vallásának szabályai megtiltják híveiknek, hogy képet írjanak vagy faragjanak arról, ami fenn az égben, vagy idelenn a földön van, és természetesen azt is, hogy maguknak ilyen képet csináltassanak. De az emigránsok lelkét a gyalázatos kiűzés és az a kívánság töltötte el, hogy magas származású kínzóik példáját utánozzák. A spanyol előkelőségek Velázquezzel és El Grecóval készíttették portréikat, a száműzöttek Rembrandttal festették le magukat; persze ritkán jelentkeztek megrendelőkként, csak azt a kívánságát teljesítették szívesen, hogy modellt üljenek neki.

Így keletkezett Ephraim Bonus orvos, Menasseh ben Issrael bölcsész képe, a rabbiportrék és Rembrandt szomszédságának sokszáz típusával vannak teli a biblikus metszetei és képei. Nőalakok is vannak közöttük, ezek is a Jodenbreestraaton elcsípett portrék, meg a Houtgrachton, ahogyan a Waterloo Pleint a Waterlooi csata előtt nevezték. Csak éppen hogy a „Zsidó menyasszony” nem zsidó menyasszony, hanem Rembrandt „fajtiszta” árja unokahúga és mellette a vőlegény nem zsidó vőlegény, hanem a mester Titus nevű fia. Annál hitelesebb a „Zsinagóga” című híres metszeten a templomlépcső előtti, hosszú szakállú, magassapkás alakoknak üzleties nyüzsgése. Rembrandt szefárd és askenázi kortársai élnek a festményein, mint Saul király és hárfása, Dávid, mint az áldásosztó Jákob, mint Hámán és Eszter, mint a megvakított Belizár, mint a fia feláldozására készülődő Ábrahám.

Rembrandt elárvult műtermében üveg alatt, keretben hever egyetlen könyvillusztrációja: barátjának, Menasseh ben Issraelnek „Pedro Precioso” című könyvéhez készültek ezek a lapok. A főhős egy kő, amelyen Nebukadonozor állt, és amely azonos azzal a kővel, amelyet Dávid Góliátra parittyázott, és azzal a kővel, amelyen Dániel pihent, mikor a látomása volt, és azzal a kővel is, amelyhez Jákob égi lajtorjája támaszkodott. Nebukadonozor testére négy perzsa gyarmat térképe van rajzolva, amely nem Rembrandt rézlapjáról származott. Valamiféle bolondos-kabbalisztikus okból a szerző és nyomdász, Menasseh fűzte ezt hozzá, mire Rembrandt feldühödött, és állítólag minden érintkezést megszakított vele.

Tizennyolc esztendeig lakott Rembrandt a zsidóutcában. Azon a napon, 1657. június 27-én, amikor a hitelezői, kényszerárverezés végett, hivatalosan leltároztatták a házat, a gettó egy zsidó lakóját is elűzték a közösségből. De őt a saját hitsorsosai űzték el.

Feketefátylas gyertyák álltak a cizellált ezüsttartókban, azokban, amelyekben még ma is sokszoros visszfénnyel tükröződnek a sabbath-gyertyák és ugyanaz a kosszarv (amely még mindig hirdeti a nagy ünnepnapok kezdetét és végét) harsogta a kísérőzenét ahhoz a száműzetéshez, amelynek ítéletét száműzöttek mondták ki: „Átkozott legyen ö, a napnak minden órájában és átkozott legyen az éj minden órájában. Átkozott legyen, ha lefekszik, hogy megpihenjen és átkozott legyen, ha munkára kél. Átkozott legyen, ha kimegy, és átkozott legyen, ha visszatér. Zeboáthnak, az Úrnak haragja és dühe lobogjon fel ellene, Zeboath, az Úr ki fogja oltani az ő nevét az ég alatt, örökre és örökkön örökké.”

Az, akit ilyként kiátkoztak, Baruch Spinoza volt; neve nincs kioltva, habár ábrázatát nem is lehet felfedezni mozaikjában a mózeshitű alakoknak, akiket Rembrandt kiválasztott a környezetéből és akiket mindörökre és örökkön örökké megörökített. Rembrandtnak és Spinozának közös ismerőseik voltak. Spinoza tanítója volt ama Menasseh Ben Issrael, akit Rembrandt lefestett, és akinek a könyvét illusztrálta. Rembrandt és Spinoza pártfogói a Huygensek voltak, apa és fia. Constantin Huygens egy rajnai malom pelyvapadlásán fedezte fel Rembrandt zsenijét, és az orániai herceg rendeléseit szerezte meg a molnár fiának; ennek a Constantin Huygensnek fia, Christian adott munkát Spinozának, vele csiszoltatta azokat a lencséket, amelyeken át a kor tudósai elkezdték megfigyelni a természetet, hogy megállapítsák, mi egyezik meg az ö elméleteikkel.

Rembrandt és Spinoza alig néhány lépésnyire lakott egymástól. Vajon találkoztak-e valaha is egymással? Mindenesetre nem Rembrandt örökítette meg Spinoza szellemének dicsőségét, Marx és Lessing hirdetik először.

De azok, akik kitaszították, éppoly büszkék rá, mint amilyen büszkék azokra, akik őket taszították ki. Oly büszkék, mint a spanyolok, csakis egymás között házasodnak és gőgösen tekintenek le a misera plebsre. Bizonyára sose követnék a Szent Antal-templom előtti Krisztus meghívását, de még kevésbé vállalnának közösséget a túloldali, a Jónás Dániel Meijer téri keleti zsidókkal.

Ősapáik idejében mint a felszínre kerülő kereskedelmi tőke képviselőit űzte ki őket a féltékeny feudális spanyol nemesség, mint ahogyan másutt az eladósodott lengyel nemesség a hitelezőire hárította a kizsákmányolt nép haragját; akár délvidéki szefárdok, akár északi askenázik, egyként a merkantilizmusnak és konkurencia irigységének az áldozatai ők. A spanyol zsidók mindamellett nem titkolják a kispolgárra szemben polgári megvetésüket, légyen az bár hitsor sósuk, száműzött-társuk is. A spanyol inkvizíció menekültjének lenni, ez valahogyan előkelőnek tetszik nekik, ezzel szemben a pogromok menekültjein - még háromszáz év múltán is - szegényember-szagot éreznek.

Ha annyian közülük el is szegényedtek, bármenynyire is olyan vagyoni rétegeződés szerint tagozódott a hitközség, amely rétegek nem érintkeznek egymással, mindannyian abban a gőgben élnek tovább, hogy ők „nemes és jómódú fajtához” tartoznak. A gyémántköszörűsök, munkanélküliek is, ott ülnek a templomi gyertyák alatt és ügyelnek arra, hogy a többi „parnassimos senhores” és az ősök méltóságához híven viselkedjenek; aki azt mondaná nekik, hogy ők munkások, megsértené őket, aki proletárszervezkedésről merne beszélni nekik, arra meg a nemlétező tőrüket rántanák. Ők és a kávékivitel meg a dohányszállítás állástalanná vált alkalmazottai, legalábbis az idősebbek, inkább egy új Sabbathaj Cvíre várnak, aki - via kávétőzsde és dohánybörze - visszavezeti őket az aranjuezi szép napokba.

Légyen bár koldusszegény, egyetlen amszterdami szefárd se állna ki a Waterloo téri hetivásárra, vagy az oude-schansi vasárnapi piacra, nemhogy még a nevét is kiszolgáltatná, mint ez az askenázi, miközben azt kiabálja: „Heimann üsmeretes”.

SCHIME KOSINER (UNHOŠT’)
ELAD EGY TELKET

Schime Kosiner unhost’i kereskedő butaságáról még ma is sok olyan történet kering, amely mind ezzel a mondattal kezdődik: „Ha egy zsidó ostoba...”

Míg élt, messzi környéken még népszerűbb volt a butasága és Gustav Dub úr, a vörös Dub, már jó előre dörzsölte a kezét, amikor hírül vette, hogy a tervezett Prága-Bustéhrad vasút sínpárja Schime Kosiner unhošt’i telkén is keresztül fog haladni.

Úgy ám, aki Gustav Dub úrnak, a vörös Dubnák fényes összeköttetéseit ismerte - és ki ne ismerte volna! - feltételezhette, hogy ő maga vette rá a vasúti mérnököt arra, hogy arrafelé vezessék a vonalat. Az ilyen okoskodás azonban mégis hibás lenne, mert ha Gustav Dub úrnak, a vörös Dubnák az imént dörzsölt keze benne lett volna a játékban, akkor bizonyára pontosan arra a helyre építette volna az állomásépületet, ahol most „Simon Kosiner vegyeskereskedése” áll. Így azonban Gustav Dub úr, a vörös Dub, csak azt látta a (szigorúan titkos) tervből, hogy a jövendőbeli vaspálya a Kosiner-háznak egy szögletét fogja érinteni. Még csak nem is a házét. Csak az udvarét.

A jövendőbeli vasútvonalnak alig tíz négyzetméternyi területre volt szüksége a Kosiner-féle udvarból. De Gustav Dub úr, a vörös Dub, tudta, ezért a telekrészecskéért ötszáz pengőforintot fog fizetni neki a Prága-Buštéhrad Vasúttársaság, míg ő azt remélte, hogy ezt ő a buta Schime Kosinertől majd kétszáz forintért fogja megkaparintani. Ezt a háromszáz forintnyi nyereséget számítolta le Gustav Dub úr, a vörös Dub, amikor a kezét dörzsölte.