Dunajcsik
Mátyás

Víziváros

részlet

jelenkor

Copyright © Dunajcsik Mátyás, 2021
Borító © Váradi Zsolt

A regényben szereplő személyek nem valóságosak.
A regényben szereplő város is csak félig az.

Kiadja a Jelenkor Kiadó
Megjelent Budapesten 2021-ben

Felelős kiadó Sárközy Bence
Szerkesztette Nádor Zsófia
Olvasószerkesztő Török Tünde
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 518 107 0

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Jó volna már a címben egy város, mert olyan regényt kellene írni, ami hasonlít a városokhoz. Lehet járkálni-mászkálni benne; utcái, terei, hidai vannak; ahol lehet ődöngeni, bámészkodni; rohanni elkésve találkára, vagy elbújni vele valahol; menekülni, örülni, sírni; eltévedni emitt, hazatalálni amott. Szóval olyan regényt, amiben lakni lehet. (Ottlik Géza: Buda) // Moi, tu le remarques bien, je ne parle guère le français. Pourtant, avec toi, je préfère cette langue à la mienne, car pour moi, parler français, c’est parler, en quelque manière – sans responsabilité, ou comme nous parlons en rêve. Tu comprends? (Thomas Mann: Der Zauberberg) // Ismétli folyton lebegő testeit, áradását, / zárlatos városok nyomtatott áramkörét az éjben, / algás homlokú házak és morzézó utcalámpák / merülnek fel sötét, kanyargó emlékezetében, / neveket mormol és legmesszibb útjait / lejtős kertekbe és part menti palotákba, / elöntött falvakat sorol, amerre útja vitt, / ázott, penészes vásznakkal bélelt minden álma. (Tóth Krisztina: Hangok folyója) // Az Évgyűrű-képződés Napja van, / ne találkozzunk, kedvesem, / mert én nagyon fiatal vagyok ám még, / szörnyen fiatal, de te nem. / Micsoda szavak éledtek föl / esőáztatta nyomunkban! / Milyen régi, arisztokratikus, / bonyolult szerepünk van! / Egyszerűbb lenne, ha semmit / nem kéne szimbolizálni, / de játékot követelnek tőlünk, / taps, meghajlás és akármi. (Kemény Lili: Psyché télikabátban) // Ide zúgnak a mélyvízi kocsmák, / mennyi csatorna, lépcső, korlát, / s mennyi ház van már az utca alatt, / hol az ablak az alvilágra tárul! (Rubin Szilárd: Vízivárosi éj) // Soha nem voltam nagy rajongója a folyóknak, pláne / nem a hídépítés végtelen gőgjének, miközben a víz / nem arra van, hogy átsétáljanak rajta. (Nemes Z. Márió: Barokk Femina) // 205 Nézzük egymást a folyóval, és / felejtünk. (Simon Márton: Polaroidok) // The mind is its own place, and in itself / Can make a Heaven of Hell, a Hell of Heaven. (John Milton: Paradise Lost)

Azon a héten, mikor először szeretkeztünk Christine-nel, apámék éppen befejezték két kereskedőváros építését a Merkúron, az utolsó bolygón, ami a Naprendszeren belül még hiányzott a portfóliójukból. Ennek örömére hatalmas partit szerveztek csütörtök estére a stúdióban.

Az erkélyen álltam, mélyen belélegezve a folyó és a partján futó autóút benzin- és rothadásszagát. A város éjszakai üzemmódba váltott, kivilágítva a Duna-part káprázatos homlokzatait, és sötétbe borítva a hátsó udvarokat. A szememmel a Merkúrt kerestem a láthatáron, rajta az apámék által tervezett kikötőkkel. És bár persze tudtam, hogy a száraz égitest mágneses mezői fölött lágyan lebegő ikervárosok, Aphelion és Perihelion fényei innen az emberi szem számára elérhetetlen távolságra vannak, mégsem tudtam elszakítani a tekintetem az égről. Mintha nem is az tükröződött volna a lenti folyóban, hanem fordítva. Egyébként meg mi van, ha a megbízónk tényleg felépítette mindkét kikötőt odakint, a külső űr vákuumszaggatta végvidékén, és a jövőre megjelenő új, virtuálisvalóság-játék fejlesztése csak fedősztori volt? Nem egy ilyen történetet hallottunk már apámékkal, sőt néhánynak még a filmváltozatán is dolgoztunk közösen. De most, hogy a projektnek vége lett, meg kellett elégednem ezzel a másik várossal, ami úgy hevert előttem, mint egy álmában meg-megránduló, néma állat.

– What a glorious place to live in – szólalt meg ekkor a hátam mögül egy vörösbortól súlyos női hang, és mintha csak erre vártak volna, a túloldalon egymás után borultak fényárba a budai hegyek látványosságai a Citadellától kezdve a Váron át a Halászbástyáig, ragyogva, mint a fúvósok sárga rézkürtjei zenekari belépéskor. A város egyetlen óriási, nyílt arccá vált, a homlokán összekeveredtek a budai dombtetők és a távoli galaxisok fényei. És ha volt a világon valaki, akiről el lehetett hinni, hogy a puszta akaratával képes felkapcsolni őket, akkor az épp Diane volt, a hang tulajdonosa, egyben apámék egyik leghűségesebb ügyfele, aki egyenesen Los Angelesből repült ide, hogy együtt ünnepelje velük a Naprendszer meghódítását.

– A battlefield posing as a jewellery box – válaszoltam neki megfordulva, és a furcsa meghatározást talán éppúgy értettem rá is, mint Budapestre. Diane az erkélyajtóban állt. A háta mögött, túl a saját, Duna-partra néző szobámon, elláttam egészen a stúdió hátsó falára eresztett vetítővászonig. A Merkúr horizontja lágyan meghajlott, ahogy a drónkamera átsiklott a két mechanikus város steampunk óraszerkezethez hasonlatos hajtóművei között. Talán csak a parabolaívekből összerakott Star Trek-rakétás bross hiányzott Diane magasan záródó, testhez álló ruhájáról, hogy teljes legyen az összhatás. A többi vendég már rég elment vagy épp most búcsúzkodott apáméktól a konyhában; Diane-nel egyedül maradtunk a fedélzeten.

Ne higgyen a szemének, kezdtem el magyarázni neki, mert amit mögöttem lát a díszkivilágítás arany fénykörében, annak valójában már évszázadok óta vége van. Mindössze arról van szó, hogy az épületek lassabban haladnak az időben, mint mi magunk. És ahogy a csillagfény is, amit a Földről látunk, a távoli égitestek évmilliós múltjának lenyomata csupán, ezek az épületek is csak nagyon keveset mondanak el a város jelenéről. A harmonikusnak tűnő felszín alatt valójában olyan feszültségek munkálnak, tulajdonképpen pont itt, a szemünk előtt, a Duna medrének alján, hogy csoda, hogy ez a két város legalább még fizikai formájában összetartozik, és nem szakadtak ketté, mint egy tektonikus lemez vulkáni magmától széjjelrepesztett darabjai. Az egészet talán már csak a hidak tartják össze, de könnyen lehet, hogy eljön a nap, amikor egytől egyig elpattannak majd, mint a túl hosszú házasságokban elvékonyodott jegygyűrűk. Egyszer feladja majd a Petőfi, a Rákóczi, az Erzsébet, a Margit, Széchenyi Lánchídja, és végül a Szabadság is, csak idő kérdése az egész. Nem csoda, hogy apámék is jobban szeretik a stúdió fekete dobozában tölteni az idejük nagy részét, ahol még a fizika törvényeit is kedvükre változtathatják egy-egy gombnyomással.

Ha nem hajthatják uralmuk alá a világot, hát teremtenek maguknak egy másikat helyette, mondta erre Diane, és nem is kellett hozzátennie, hogy mindezt általános ítéletként érti a férfiakra. Ami ellen minden idegszálam tiltakozott, mert apáméktól kevés dolgot éreztem idegenebbnek, mint bármilyen tesztoszteronfűtötte hatalomvágyat. Inkább csak valami otthont kerestek maguknak, újra és újra, egyre távolabbi és távolabbi csillagrendszerekben.

Amikor pedig kissé méltatlankodva kifejtettem ezt neki, magam is meglepődtem, hogy képes vagyok többes szám harmadik személyben beszélni róluk, mint valami tőlem függetlenül létező entitásról.

A veterán producerrel már évek óta ismertük egymást, a hangjának most mégis valami ismeretlen, idegen csengése volt. Anyáskodó hangnemmel soha nem próbálkozott, tisztában volt vele, hogy semmi értelme, még akkor sem, amikor az első pár kaliforniai és New York-i egyeztetésen egyszer-egyszer egyedül maradt velem, a tizenéves, furcsa kisfiúval, amíg apámék egy-egy leendő munkájukról tárgyaltak valamelyik filmstúdió székházában.

Ilyenkor általában egyszerűen hozzátapadtam a felhőkarcoló golyóálló üvegéhez, és próbáltam a lehető legteljesebben befogadni a sajátométól annyira eltérő városok szerkezetét. Felfoghatatlannak tűnt, hogy hogyan lehetséges élhető települést építeni csak derékszögekből, és hogyan lehetséges, hogy az évtizedek során végbement bontások, újjáépítések és hozzátoldások ellenére minden pillanatban úgy nézzen ki egy város, mint amit egy érintetlen síkság közepére frissen toltak be a tervezőasztalról. Csak évekkel később értettem meg, hogy apáméknak épp azért volt eleinte több amerikai ügyfelük, mint európai, mert ezeket a futószalagon gyártott, szögletes városokat sokkal könnyebb volt lemodellezni, vagy hozzájuk a megszólalásig hasonló másikakat sarjasztani a semmiből néhány generatív algoritmus segítségével. De akkoriban, amíg apámékra vártam, általában csak a kérdéseimmel zaklattam Diane-t, aki készségesen próbált válaszolgatni rájuk. Ő is, ahogyan nagyjából mindenki, hamar ráállt arra az egyenrangúságot tettető, partneri viszonyra, ami általában meghatározta a felnőttekkel való kapcsolatomat, és amit a többiek jobbára apámék viselkedéséről másoltak. És aminek az évek során egyre több alapja lett, hiszen tizenhét éves koromtól kezdve már én is ott ültem a tárgyalóasztalnál apámék mellett.

Ám most, ahogy közelebb lépett hozzám, Diane mintha a Merkúr vörös homokkal teli, forró levegőjét hozta volna magával a stúdióból. Önkéntelenül is rögtön Christine-re gondoltam. Összehasonlítva őket nehéz volt elhinnem, hogy ugyanahhoz a nemhez, vagy akár ugyanahhoz a fajhoz tartoznak. Azon tűnődtem, vajon lesz-e valaha Christine is ilyen, ennyire magabiztos, öreg és száraz, mint egy elveszett civilizációk titkával terhes sivatag.

Izzadni kezdtem. De ahogy a gondolataimban felmerült Christine, egyszerre fel is lélegeztem, mint aki egy kietlen pusztaságból egyszerre oázisba ér. És mire a végére értem a gondolatnak, hirtelen világossá vált, hogy Diane is éppen ezt, a Christine nyomában felfakadó forrás frissességét érezte meg bennem, amikor észrevette, hogy a különös immunitás, ami eddig mindhármunkat érinthetetlenné tette a számára, apámékat a homoszexualitás, engem pedig a fiatal korom miatt, az én szervezetemből mostanra eltűnt. Hogy védtelen vagyok, mert Christine úgy lüktet bennem, akár egy tágra nyílt seb – Diane pedig épp arra készült, hogy a tapasztalt ragadozók szenvtelen érdeklődésével ennek a sebnek a mélyébe vájjon. Milyen jó lett volna most ugyanolyannak lenni, mint apámék, akikről ez a pusztító halálsugár olyan könnyedén pergett le, mint a teflonról a víz.

Holott hát éppen életem legnagyobb boldogsága volt, hogy a testem minden szegletét úgy mosta át a korábban évekig teljes hibernációban lappangó nemiség, hogy alig kaptam levegőt. Mintha a fülledt és izzadságszagú, önző és gondtalan kamaszkor, amit anyám elvesztése szinte teljesen kitörölt az életemből, most hirtelen egyetlen dózisban árasztotta volna el a sejtjeimet. Ahhoz viszont semmi kedvem nem volt, hogy ezt az újonnan feléledt energiát a Christine iránti érzelmeimről leválasztva, a maga nyerseségében érezzem magamon.

Legyen már valami, ami csak a miénk.

A Christine-nel való kapcsolatomról, vagy inkább annak ígéretéről senki nem tudott még a házban, és szerettem volna, ha ez így is marad még egy ideig. Úgy hordoztam magamban, mint a megesett cselédlány a testében rejtőző gyermeket. Miközben az, hogy van egy titkos életem, amiben ezúttal nem hárman vagyunk apámékkal, hanem egyedül én, olyan is volt, mintha én lettem volna az újszülött. De hiába éreztem úgy, mintha épp most löktek volna meztelenül és kiszolgáltatottan, vértől csatakosan, félig vakon és üvöltve a világra, közben úgy kellett tennem, mintha továbbra is az a csendes, megfontolt, koravén majdnem-felnőtt lennék, aki eddig.

Bagzó macskának éreztem magam, akire szmokingot adtak.

Meg aztán rettegtem a szégyentől is. Ha véletlenül elveszíteném Christine-t, ne tudjon róla senki. Olyan törékeny volt még minden, annyira hihetetlen. Azzal áltattam magam, hogy ha egyelőre nem beszélek róla senkinek, talán az elvesztése fölött érzett fájdalmat sem kell majd senkivel megosztanom. Miközben pont most bizonyosodott be, hogy hiába hallgatok róla, aki a megfelelő receptorokkal rendelkezik, az épp olyan világosan látja rajtam, mintha felpofoztak volna. Akkor pedig miért pont a szüleim lennének a kivételek.

– I still owe you a tour in the studio – mondtam végül Diane-nek, hogy elkerüljem a további bonyodalmakat, és az erkély intimitásából valahogy visszacsaljam a belső szobákba.

Apámék új lakásának középpontjában a régi Duna-parti bérpalota egykori bálterme állt, ahol annak idején még fűzős úrhölgyek és fényes csizmájú huszárok járták a keringőt, amíg csak ki nem fogyott a bor. De amikor apámék megvették, a fényes múltnak már alig lehetett valami nyomát találni.

Valamikor az ötvenes években, miután a világháborús romokat eltakarították, és a megmaradt házakat úgy-ahogy rendbe hozták, az egész épület egy szocialista export-import cég székházává lett átalakítva. A bálteremből tanácsterem lett, és az egyetlen, ami megmaradt az építész eredeti elképzeléséből, az a Duna-parti panoráma volt, amit viszont most teljesen eltakart a szobám válaszfala.

Apáméknak semmi szüksége nem volt a külvilágra nyíló ablakokra, én viszont szentségtörésnek éreztem volna, hogy így kizárjuk az életünkből a folyót. Így aztán az utcafront mentén leválasztottak nekem egy keskeny részt a bálteremből, aztán nekiveselkedtek, hogy az építészeti emlékezet utolsó nyomait is eltüntessék a maradék területről. Mintha elektrosokkolóval mentek volna rá egy százéves matrónára, hogy magasfeszültségű árammal égessék ki az agyából a munkatáborokat és Ferenc Józsefet.

Nemcsak a borzalmas, lambériából összetákolt álmennyezetet bontották el, ami a szocialista időkben jó egyharmaddal csökkentette a terem belmagasságát, és szinte teljesen tönkrevágta a helyiség arányait, hanem az eredeti plafonon lévő angyalkákat, bőségszarukat és más biedermeier kedélyességeket is leverték, amik úgy bújtak meg a régi borítás mögött, mint megannyi gipszfehérre sápadt denevér az eltűnt időbe fagyva. És felszedték a zakószürke linóleum alatt rejtőző parkettát is, ami pedig, ha megfelelően felcsiszolják, meleg, barnás ragyogásba vonhatta volna az egész termet, ahogy a folyóról visszatükröződő, majd a fehérre meszelt mennyezeten megtörő napfény aláömlik a régi bükkerdőkről álmodó falapokra.

Igazi mészárlás volt. De ahol az ember űrhajót épít, ott természetes, hogy hullanak a stukkók. Igazából ez volt apámék igazi mesterműve; nem azok a lélegzetelállító városok, tájak, sőt egész bolygórendszerek, amelyeket itt készítettek, hanem maga a stúdió, ami egyszerre volt időgép és csillagközi cirkáló, teleport és pánikszoba, amelyben ülve bárhová eljuthattak anélkül, hogy ki kellett volna lépniük a Duna-parti palota ajtaján.

A központi terembe lépve a robotpilóta rögtön átvette a beszédközpontom fölött az irányítást. Elmondtam Diane-nek, hogy se titkos NASA-laboratóriumok gépeit, se japán fejlesztőcégek béta-tesztre kölcsönadott kütyüit ne keresse a berendezések között, mert valójában minden, amit lát, a megfelelő összegért bárki által beszerezhető technológia, és még csak nem is a lehető legújabb – a titok ugyanis nem az egyes gépekben, szenzorokban, vezérlőegységekben, kijelzőkben, kivetítőkben és egyebekben van, hanem abban, ahogyan apámék ezt a rengeteg, sokszor az övékétől teljesen eltérő célokra tervezett eszközt egyetlen, nagy egészbe integrálták, olyan kapcsolatokat hozva létre a részek között, amelyekre az eredeti fejlesztők talán álmukban sem gondoltak volna.

Minden csak a megfelelő válogatás és elrendezés kérdése, magyaráztam neki, épp mint a költészet vagy egy séta esetében. Hiszen a költő is többnyire pont ugyanazokat a szavakat használja, mint a többiek, ahogy a sétáló is épp azokat az utcákat rója, mint a másik sok ezer járókelő. A látszólag véletlenszerűen egymásra következő szavakból és helyekből azonban pontosan az által lesz vers vagy séta, hogy az elemek úgy követik egymást, mint egy vasúti szerelvény egyetlen helyes sorrendben összekapcsolt kocsijai.

Látja-e a padló paneleit, kérdeztem, érzi-e, hogy amikor rájuk lép, mintha a föld fölött lebegne. Igen. Ez azért van, mert valójában egy tíz centiméter magas vasállványzaton állunk, és a felső borítás minden eleme egyenként kiemelhető. Az alattuk futó kábelekből pedig könnyedén sodorhatnánk egy kötélhidat a budai partra.

Vigyázva, hogy közben még véletlenül se érjek hozzá Diane-hez, a stúdió közepén emelkedő üvegpiramisnál megmutattam neki, hogyan tud a játékkonzolokból kioperált mozgásérzékelők segítségével a levegőbe rajzolni a piramis holografikus belsejében, mintha egy vizuális thereminen játszana. Aztán a terem egy másik részén azt is, mennyire másképp érzékeli a szem a különböző látványokat, ha ugyanaz a terv egy 3D-nyomtatott modellre van rávetítve, vagy ha egy VR-szemüveg virtuális valóságában járja körbe az ember.

Diane a szokásos promóciós vezetést kapta, ami közben újra és újra visszatértem az örökös családi többes számhoz is. Ahogy pedig egyre beljebb kerültünk a nyúl üregébe, éreztem, hogy ő is, én is egyre inkább belelkesülünk, ami nem volt egészen veszélytelen, de nem sokat tehettem ellene. Túl büszke voltam apámékra. És mi tagadás, közös történetünknek a technoblabla részét mindig is sokkalta jobban élveztem, mint a másikat, az előtte lévőt, anyám balesetéről és apám félresiklott építészi karrierjéről, meg a vele kettesben töltött évek depressziójáról, aminek végül Kristof érkezése vetett véget, aki Vancouverből egyenesen az életünk közepébe robbant be egy napon az első megbízással. Egy alagútrendszert kellett tervezniük a Mare Tranquillitatis alá a Holdra, amiben aztán az őszülő Sigourney Weaver néhány fiatalabb hollywoodi üdvöske társaságában menekült három órán keresztül valami elől.

A vezetést úgy alakítottam, hogy az útvonalunk a konyhában érjen véget, ahol apámék épp a torták maradékait majszolgatták. Mindegyik fontosabb égitestre jutott egy, többé-kevésbé méretarányosan, így persze tortának talán csak a Szaturnuszt és a Jupitert lehetett nevezni; a Vénusz és a Föld már csak muffinméretűek voltak, a Plútó pedig alig volt nagyobb egy kövér bonbonnál.

Apámék úgy ragyogtak a konyha közepén, mint az Alfa Centauri ikercsillagai. Anyám milyen büszke lenne ránk most, gondoltam hirtelen, ahogy elnéztem őket. Hiszen végül nemcsak az ő halálát követő sötét időszakot sikerült túlélnünk, hanem Kristofnak köszönhetően végre apám is megtalálta a helyét a világban, vagy legalábbis azon kívül. Úgy álltak ott ketten a torták romjai fölött, akár egy kétfejű, négykarú, szabadnapos isten, aki épp egy kevésbé jól sikerült projektje elfogyasztásán ügyködik, mielőtt nekilátna, hogy egy még szebb, még élhetőbb és még titokzatosabb naprendszert teremtsen a régi helyére.

Diane odalépett az asztalhoz, és egyetlen harapással elnyelte a Holdat.

És ahogy megérkeztünk apámék gravitációs mezejébe, rajtam is meglazultak a kéretlen intimitás huzalai, amik eddig hozzá kötöttek. A hirtelen jött szabadságon pedig rögtön erőt vett egy jóval távolabbi, mégis sokkal erősebb vonzás, ami eszembe juttatta, hogy ideje indulnom. Muszáj lenne még pár órát aludnom, ha holnap nem akarom lekésni a találkát Christine-nel.

– Nem kérsz még tortát? – szólalt meg ekkor apám magyarul, a titkos nyelvünkön, amit csak meglehetősen ritkán használtunk otthon Kristof érkezése óta, és amit Diane jelenléte még indokolatlanabbá tett. Az új életünknek az angol volt a nyelve, és bár az anyanyelvemet ettől függetlenül majdnem mindennap használtam, most mégis feltűnt, hogy a hangom egy fokkal feljebb csúszik, ahogy válaszolok neki. Az angol mindig a torkom mélyéről jött, és tulajdonképpen egy felnőtt férfi hangja volt, a magyar viszont némileg feljebbről, valahonnan a szájpadlásom környékéről, és most a torták látványával együtt nemcsak az egész gyermekkoromat, de néhány konkrét emléket is magával hozott régi családi születésnapokról, amikor még anyám is velünk volt.

– Köszi, nem, már így is túl sokat ettem – válaszoltam, érezve, hogy Diane számára olyan ez most, mintha apámmal egy holt nyelven társalognánk, ami bizonyos értelemben igaz is volt. De ha már egyszer elindult a hangom fölfelé, tovább is akart menni, egészen az orrüregemig. És mivel tudtam, hogy Diane eredetileg montreali születésű, nem tudtam ellenállni a perverz kísértésnek, hogy franciául köszönjek tőle el.

– Au revoir, Madame, c’était un vrai plaisir de vous voir ici – mondtam, színpadiasan még kicsit meg is hajolva hozzá, és miközben a kéjesen kiejtett nazálisok lágyan rezegtették az orrcimpáimat, magam sem tudtam eldönteni, hogy ezzel most a Christine-nel elkezdett titkos életemet gyalázom-e meg, vagy éppen ellenkezőleg, a belőle merített erővel vágok vissza Diane kényelmetlen közeledéséért. Vagy csak annyi történik, hogy az előbbi magyar közjáték jóvátételeként ezúttal őt vonom be egy a másik kettő által nem beszélt nyelv esernyője alá. Mindenesetre az elismerő pillantás, amit Diane felém lövellt a Szaturnusz és a Jupiter gyümölcsmasszától izzadó maradékai fölött, egyben kegyelmi ítélet is volt, s elég energiát adott ahhoz, hogy a pillanatnyi diadal védőpajzsa mögött magabiztosan merülhessek alá a budapesti éjszakába.

Miután összeszedtem a longboardomat és a hátizsákomat, már a liftben úgy éreztem, mintha egy akvárium mélyére tartanék, és némi időbe tellett, mire rájöttem, hogy az érzést elsősorban Philip Glass megszállottan ismételgetett hegedűfutamai okozzák. A fejhallgatómban éppen a Satyagraha „Evening Song” című dalának konokul hullámzó ostinatói szóltak, mint egy óceáni expedíció kísérőzenéje. A lakásom csak pár utcára volt innen, a zene hatására azonban most eszembe jutott az a kékesszürke foltokkal teli térkép is, amit valamelyik urbanista honlapon láttam pár héttel ezelőtt.

Ha az 1838-as nagy budapesti árvíz idején próbálnék meg ezen az útvonalon hazajutni, végig a víz alatt kellene mennem.

Az éjszakai égbolt kéken ragyogott fölöttem, így elég könnyű volt elárasztani az Arany János utcát, s hamarosan már a mellettem elhúzó halakat és angolnákat is láttam, ahogy a holdfényben meg-megcsillanó pikkelyeikkel egymást kergetik az áramlatban hajladozó hínárban. Ha felnéztem, a bérpaloták ablakaiból ugyanazok a fűzős szépasszonyok, akiknek a kísérteteit nemrég még apámék stúdiójában kerülgettük Diane-nel, most a keszkenőiket lobogtatva és segítségért kiáltozva hajoltak ki az utcára, amíg egykori táncpartnereik, a fényes csizmájú huszárok néhány fürge ladikkal meg nem érkeztek a megmentésükre. A kapualjak fölötti erkélyeket tartó óriások levegőért kapkodtak, ahogy az ár lassan az állukig ért, s iszonyodva nézték a falak tövében és az utcasarkokon mozdulatlanul alvó vízihullákat, akiknek a szépasszonyokkal ellentétben nem állt a rendelkezésére egy több emelet magas ingatlan, hogy felfelé menekülhessenek az árvíz elől. Egy utcával arrébb a Szent István bazilika tornyai úgy reszkettek a horizonton, a viharos szélben felfúvódott kupolavitorla háttere előtt, akár egy süllyedő hajó árbócai.

A Bajcsy-Zsilinszky úton inkább gyalog keltem át, ám a Zichy Jenő utca torkolatához érve újra vissza tudtam szállni a deszkára. Csütörtök este volt, és a belvárost évről évre jobban ellepő kocsmák és szórakozóhelyek ezt a környéket még nem tették annyira magukévá, hogy egy-két éjszakai dohányzót és részeget kikerülve ne tudtam volna néhány nekirugaszkodással hazajutni. Ez már persze egy jóval kevésbé puccos környék volt, mint ahol apámék laktak, de ez egyáltalán nem zavart.

A ház, amiben laktam, épp az idén lett százéves, de kívülről legalább háromszáznak nézett ki, mint ami nem két, hanem legalább négy-öt világháborút is túlélt már. A kerek évfordulót itt nem ünnepelte meg senki, nem szervezett pogácsás idegenvezetést a jeles nap alkalmából a lakóközösség, és a padláson sem rendeztek kiállítást valamelyik valahai bérlő festményeiből. Pedig belülről már egész pofásan fel volt újítva, és ha az ember fölkapaszkodott a harmadik-negyedik emelet tájékára, még az égboltból is elcsíphetett valamennyit, legalább hogy megállapítsa, süt-e a nap, vagy éppen esik az eső.

Az én lakásom viszont az első emeleten volt, ahová gyakorlatilag egyetlen naprendszerbeli planéta fénye sem ért el. Egy norvég állatorvostan-hallgatótól vettük egy öt évvel ezelőtti IKEA-katalógus teljes berendezésével együtt, és tulajdonképpen örültem is, hogy nem kellett végighallgatnom, milyen családi tragédiák és bűntettek kötődnek a helyhez, ahol éjszakánként álomra hajtom majd a fejem. Egyedül amiatt lehettem biztos benne, hogy ettől függetlenül valamikor, valakit egészen biztosan elhurcoltak innen, mert pontosan tudtam: Budapest városának nincsen egyetlen négyzetmétere sem, ahol valaki ne halt volna erőszakos halált az elmúlt évszázadok és a város által elszenvedett tizenhat különböző ostrom során.

De amíg abban reménykedhettem, hogy egyszer majd Christine-t is vendégül láthatom itt, több lehetőséget láttam benne, mint egy frissen kolonizált és terraformált bolygó fiatal felszínében.

Tartalom

Láthatatlan városok

Hajnali háztetők

Szerelem a palackban

Az érsek látogatása

A szökevény

Párhuzamos történetek

Jegyzet

Forgalmazza:

eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0