AMY SALTZ

THE GAME 2

SÁRKÁNYLÉLEK

Könyv Guru

Budapest, 2026

Tacsi, a Sae Birodalom megalkotója és Ichi, a sárkányok királya, betartották ígéretüket, és meghívták magukhoz Hirót, hogy ötleteket meríthessen az új, lélekmelengető világ megalkotásához.

Dominik eközben elvállalja az igazgatói posztot a rendszer legújabb intézményében, ahol főként az új generáció tagjai kaphatnak helyet. Olyanok, akikben hirtelen ébredtek fel az alapvető emberi képességek, és mivel nem tudták kezelni azokat, az őrület határára kerültek…

A The Game. Legyél te is szuperhős! folytatása.

TARTALOMJEGYZÉK

Ismeretlen ismerős

Lisa

Casey

Lisa

Kilátástalanságra ítélve

ISMERETLEN ISMERŐS

Tacsi, a Sae Birodalom megalkotója és Ichi, a sárkányok királya elég hamar sort kerített arra, hogy elvigyenek saját világukba. Ahogy Japán egyik természeti szépségektől tarkított, hegyekkel körbevett erdőségében átléptünk az átjárón, eltűntek a minket körbevevő hegyek, és egy hatalmas síkság közepén találtuk magunkat, amelyet vagy félméteres, selymes tapintású fű borított. A fű lágyan hullámzott, akár az Óceán. Ichi egyből felvette igazi sárkányalakját, mely megegyezett a keletről származó mondák leírásaival. Közel tizenöt méter hosszú, arany pikkelyekkel borított teste csak úgy siklott a levegőben.

Rövid időn belül feltűnt a sárkányok elképesztő kastélya. A kékesfehér, hegy alakú kristályból kivájt kastély magasabb lehetett ezer méternél. Az alsó szinteket élelmiszertárolásra használták, a legfelső rész pedig a királyi család birtoka volt. A kilátás csodálatos volt. Néhány kilométeres körben gombákhoz hasonlító faházak vették körbe a kastélyt. Itt laktak azok az emberek és lények, akik a Földről vagy egyéb univerzumokból költöztek ebbe a világba. Javarészt az egykori földi hadsereg és az Iris, azaz a jelenlegi a földi hadsereg tagjai voltak. A házak és a kastély között helyezkedett el a közösségi épület, ahol az asszonyok és a gyermekek délelőtt éneklés és játék közepette együtt főztek a sárkányokkal. Ezen a helyen tartották a mulatságokat is, amik szinte mindennaposak voltak. Délután pihentek és mindenféle kreatív tevékenységben bontakoztak ki. Esténként összeültek és jókat beszélgettek, felidézték és megosztották egymással az aznap történt legmulatságosabb eseményeket. Az én szabályokkal teli agyamnak nehéz volt értelmezni ezt a fajta gondtalan életet. Nincsenek elvárások, mindenkit úgy szeretnek, ahogy van. A gyerekekre nem nevelendő eszközökként tekintenek, hanem csodálatos, mulatságos kis teremtményekként, akik mindig megnevettetik a környezetüket.

– Na? Hogy tetszik? – kérdezte Ichi. – Én teremtettem! – húzta ki magát. – Azelőtt még meg kellett hajolni, ha a király megjelent. A merev szabályok jelentős részét komolyan vette a fajtám. Ember be sem tehette a lábát ebbe a birodalomba. Aztán apám, akinek tele volt a hócipője ezzel az unalmas, lehetőségek nélküli világgal, kényszerből leszületett embernek, hogy megbirkózzon az emberi léttel, és gyereke lehessen. A sok harc és anyám halála után viszont lelkileg ottragadt a Földön. Így nagypapa halála után én örököltem ezt a lelkileg romokban heverő birodalmat, amit kedvemre alakíthattam, és ez lett belőle. Az egykori földi hadsereg tagjai egyébként rengeteg mindent hoztak magukkal. Ők találták ki, hogy mindenki azt csinálja, amit szeret. Aki például utál főzni, de szeret takarítani, csinálja azt. Akik szeretnek meséket kitalálni, illetve gyerekekkel foglalkozni, ők ne jöjjenek földet művelni, és így tovább. Ezzel lehetőséget adtunk arra, hogy mindenki kibontakozhasson az általa kedvelt tevékenységben. Elfelejtettem említeni, hogy mi javarészt fölműveléssel foglalkozunk. Később kiviszlek oda is. Emlékszem, gyerekkoromban a munkába belefásult, unott arcok tekintettek vissza rám, ha kimentem, most viszont a folyamatos tréfálkozástól nevetéshez szokott arcok derítenek jó kedvre, még akkor is, ha rosszabb napom van.

– Én ezt értem, de miért nem érzek egy cseppnyi félelmet sem a levegőben? – kérdeztem vissza.

– Teljes biztonság, teljes bizalom. Ez az, amit teremteni tudunk Ichivel – szólalt meg Tacsi. – Torával közösen alkotott pajzsaink áthatolhatatlan védőbástyaként veszik körbe a két világot.

– És ha valakinek mégis…?

– Az az idő már elmúlt, esélyük sincs – lépett oda egy középmagas, széles vállú, zöld szemű, szőke, rövid hajú, nagyon határozott kisugárzású személy. Akin valahogy egy deka jókedv sem mutatkozott.

– Ren, gyere! Ezt meg kell kóstolnod! – kiáltott oda neki jókedvűen egy közel két méter magas, kasmírvörös hajú, hosszúkás arcú, negyvenes éveiben járó férfi.

– Még egyszer ne lógj meg nélkülem! – mondta emelt állal, kissé sértődött hangsúllyal Ren.

– Tacsi nagyfiú, tud már magára vigyázni! – válaszolta Ichi, miközben elé hajolt, és zöld szemeik találkozásával egy hatalmas, gondtalan mosollyal az arcán igyekezett befolyásolni Ren hangulatát.

– Inkább megkóstolom a mai ebédet! – hagyott ott minket Ren rezzenéstelen arccal.

– Ő Ren, Tacsi testőre – fordult felém a sárkányok királya. – Ő ilyen, fogadd el!

– Testőr? Dehát nem te vagy az egyik legerősebb ember? – fordultam Tacsi felé.

– Ez egy túl hosszú történet. A lényeg, hogy nekem is sikerült halálos betegségbe sodornom magam, mielőtt megtaláltam az utamat. Ren még embernek számított, mikor erre fény derült. Azonban a tény, hogy el fogja veszíteni a legjobb barátját, valahogy felébresztette benne sárkány lelkét. Egy este feljött hozzánk, és számomra váratlanul mély sebet ejtett a kezén egy szikével. Megijedtem. – Igyál a véremből! – utasított, de nekem nem állt szándékomban. A következő pillanatban arra eszméltem fel, hogy valami leírhatatlanul édes íz van a számban. A kezét szorosan a számhoz nyomta. Két kézzel igyekeztem kikerülni a szorításából, viszont minden egyes cseppel egyre erősebben hallottam a gondolatait és éreztem kétségbeesett érzéseit, hallottam, amint azért imádkozik, hogy elég vért igyak. A vére hamar elkezdett felszívódni a szervezetemben. A fájdalmaim kezdtek alábbhagyni. A testembe a gyomromtól induló, meleg bizsergés terjedt el. A fizikai érzékeléseimből felocsúdva ismét megpróbáltam elvenni a kezét, mert már kibírhatatlannak találtam azt a jó érzést, ami egyre inkább úrrá lett rajtam. Egyre jobban éreztem, ahogyan a sejtjeim harcolnak a külső gyógyító hatás ellen. „Tacsi, még nem elég! Innod kell! Még!” – súgta összeszorított szájjal. „Miért? Mit akarsz ezzel elérni?” – kérdeztem magamban. „Meg tudnálak máshogy is gyógyítani, de ismerlek, megint megbetegítenéd magad!” „De ez akkor is nagyon rossz!” – jelentettem ki. „Ha felhagysz az ellenállással, nem lesz ilyen kellemetlen!” – igyekezett segíteni. Ezért hát elengedtem a kezét, és magamtól kezdtem inni. Tudod, mikor egy ember elég mennyiségű sárkányvért iszik, amellett, hogy átvesz a képességeiből, valamelyest eggyé válik a lelkével. És Ren ezt használta ki, ő erős volt. Azóta sem tudok kattogni azokon a problémákon, amelyek képesek lennének megbetegíteni, mert gondolatban mindig közbeszól.

– Ne haragudj, hogy ezt mondom, de elképzeltem, amit mondtál, és… – kezdtem el a mondatot, mikor Ichi közbevágott.

– Tudod, emberi ésszel sosem fogod megérteni a sárkányok eltérő értékrendszerét, és nem minden tettük az, aminek látszik.

„Azonban vannak dolgok, amikről mindenki tud, de senki sem beszél” – fűzte hozzá Tacsi egy kifejezetten nekem szánt gondolatban.

„Akkor jól sejtettem, hogy együtt vannak” – jegyeztem meg Ichinek magamban.

– A sárkányok valamelyest a védelmezőink, hatalmukban áll segíteni nekünk a problémáinkban és meggyógyítani minket – osztotta meg velem Tacsi. – Régen a két világ pont ezért egységben volt, aztán az emberiség Gora hatására elkezdett megváltozni, és sorra követtek el olyan tetteket, amiért, a sárkányok inkább visszavonultak a saját birodalmukba, és törölték az emberek emlékeiből magukat. Viszont abban az időben, mikor újra össze kellett fognunk, Tora sorra ruházta ránk azokat a feladatokat, amelyeket csak a két képességgel együtt lehetett megoldani. Ez is egy ilyen feladat volt.

– Téged nem zavart, hogy tudtad, ez csak egy játék? – kérdeztem vissza.

– Az a helyzet, mi ezt akkor még nem tudtuk, mint ahogy azt sem, mi a sárkányok feladata az emberiség életében. Még maguk a sárkányok sem. Aztán pár éve egyik napról a másikra beleivódott ez az információ a három világ: a Sárkányok Birodalma, a Sae Birodalom, és a Föld kódrendszerébe.

– A játékmesterekkel mi a helyzet? Dominik azt mondta, ő folyamatosan látja a kódokat, és nehéz elfelejtenie, hogy az egész csak egy játék.

– Attól még, hogy látták, normálisnak tartották, és akkor még nem tudott tudatosulni bennük a dolog, csak miután Tora hagyta mindenkinek, hogy kiolvassák a kódokból. De sokakat még így sem igazán foglalkoztat az egész. Ugyanúgy élnek tovább, mint előtte.

– Hiro, gyere, megmutatom a palotát – szólt ekkor Ichi.

Nem voltak rajta ajtók, inkább barlangbejáratok. Az alsó részben több nagyjából öt méter belmagassággal rendelkező „konferenciaterem” volt, bútorzat nélkül. A többi emeleten szobák voltak kivájva, amelyeknek az ablakai akkorák voltak, hogy egy sárkány azon keresztül is be tudott jutni. Ichi közben elmesélte, hogy régen ezeket a királyi családot közvetlenül segítő alattvalók használták, de mára igazából bárki számára engedélyezett a bejárás. Néhány szoba be is volt bútorozva az emberek számára, vagyis inkább a vendégeknek. A legfelső, a királyi család számára fenntartott szinten kaptam egy távcsövet, amellyel jobban szemügyre vehettem a környéket. A hatalmas síkság után hegyek szegélyezték a területet, mint megtudtam, a legtöbben barlangok vannak kialakítva, mert réges-régen ezekben éltek a sárkányok, és vannak, akik a mai napig használják őket.

Az esti mulatságot életem egyik legérdekesebb estéjeként tartom azóta is számon. Megannyi különböző lényről, régi háborúkról szóló történetek bővítették akkor még csekély tudásomat arról, ki-kicsoda, mire képes és hogyan oldották meg a nehéz helyzeteket. Másnap ellátogathattam a Sae Birodalomba, ami hangulatában hasonló volt, de dimenziókialakítása sokkal inkább hasonlított a Földéhez. Erdők, kristálytiszta vizű tavak és folyók tarkították. Az itt élő különböző lények egy része hasonló házakban élt a központban, mint amit már a Sárkányok Birodalmában is láttam. Tacsiék is. A különbség annyi volt, hogy ezek a házak nagyobbak voltak, és több család, generáció élt együtt. Mások elszórtan laktak a birodalom területén. Míg a sárkányoknál a fő tevékenység a földművelés és az önellátás volt, itt a céheké volt a főszerep, azonban pénz mint olyan nem létezett: szívességgel fizettek egymásnak. Nem létezett a „főnök” fogalma sem, senki sem dolgozott senkinek, mindenki azt csinálta, amihez a legjobban értett. Tehát mindenki a saját tehetségét tette bele az egységes egészbe.

Napok alatt feltűnt, hogy az itt élők nem esznek húst, amit szóvá is tettem.

– Az itt élők már belefáradtak az erőszakba. A Földön lévő zöldségek már nem tartalmaznak annyi, a szervezetünknek szükséges tápanyagot, azonban ezt a világot direkt úgy terveztük, hogy ne kelljen ölni, ha éhesek vagyunk – informált Tacsi.

Az iskola fogalma szintén nem létezett. Tanították a gyerekeket, de szabad, kötetlen formában. Minden egyénben azokat az adottságokat erősítették, amellyel született, vagy ha érdekelte valami, megtanították neki. Nem voltak elvárások senki felé, csak biztató, motiváló megjegyzések. A gyermeknevelés közösségi feladat volt. Nem csak a nők foglalkoztak velük, a férfiak ugyanúgy kivették a részüket. A közösségi tereken sokféle készségfejlesztő, nagy mozgásos, konstruáló és mindenféle egyéb játék megtalálható volt. Mindenki ismert mindenkit; ha valamelyik kölyök meglógott, tudták, kihez kell visszavinni.

Miután bejártuk a lényegesebb területeket, teljesen feltöltődtem nyugalommal. Akármerre jártunk, mindenhol az egymással való törődés és a feltétlen szeretet töltötte be a levegőt. Egyik délután számomra váratlan eseménynek lettem szemtanúja. Egy körülbelül tizenöt éves fiút pillantottam meg, a központi falutól nem messze, az egyik tisztáson. Egyhelyben állt, majdnem válláig érő, tépett, sötétbarna haja lobogni kezdett, amint fejét lehajtva, az átlagosnál kicsit nagyobb, barna szemét lassan lecsukta. Előtte ovális alakban lila, csepp alakú kristályok, feje fölött smaragdzöld, lapos, nagyjából tenyérnyi kristályok tűntek elő a semmiből. Hirtelen egy kezet láttam behajtott ujjakkal kinyúlni, a fiútól húsz méterre lévő, hatalmas tölgyfa mögül. Lépteimet szaporára vettem, hogy a másik félt is jól láthassam. Pont, amikor megláttam Rent, Tacsi egy hirtelen mozdulattal hátrébb húzott.

– Gyere ki a hatótávolságukból! – parancsolt rám.

Ren ekkor egy mozdulattal napsárga, gömb alakú erőteret terjesztett ki maga körül. A fiú kinyitotta barna szemét, és mint egy surikent dobó kézmozdulattal, a hegyes, élével előrenéző lila kristályait útnak indította. Ren pajzsa azonban mindet elporlasztotta. A sárkány nyomban támadásba lendült, és a napsugárszínhez hasonló, perzselő energianyalábok tömkelegével válaszolt. A fiú nem hagyta magát, miközben gyors mozgásával kitért az őt érő támadások elől, rendkívüli sebességgel hívta elő különféle színekben pompázó kristályait, amelyek becsapódva már nem kőzetként porladtak el: átalakultak mágikus kör alakú ábrákká, melyek egy adott mágiát idéztek meg. Ren a legtöbb energiáját a védekezésbe, pajzsának fenntartásába kellett hogy fektesse. Megvárta, míg a fiú fáradni kezd, és támadásai alábbhagynak, ezután leengedte a pajzsát, vállalva ezzel a közvetlen támadások becsapódását, és maga is közvetlen támadásba lendült a kardjával. A fiú ekkor a mágikus kristályait pajzsként rendezte maga körül, és ahogy a kard elérte, a lila és kék kristályokkal Rent vette körbe, aki azonnal ismét felhúzta a pajzsát, kivédve a mágiák egy részét. A fiú eközben a feje fölött lebegő zöld kristályokat felhasználva gyógyította magát és töltötte vissza saját erejét.

– Ilyet az Irisnél nem láttál, igaz? – kérdezte közben Tacsi.

– Valóban nem.

– A kristályhasználók nagyon ritka faj. Előre elkészítik a mágiát tartalmazó kristályaikat, és egy maguk által kreált, másik dimenzióból idézik meg őket. A hátránya az, hogy végesek a készleteik, és ők maguk nem képesek közvetlenül mágiát használni, ezért szükséges, hogy a fizikai erejüket növeljék, amennyire csak lehet. Igazából nem is harcara való ez a technika. Az ő világukban szinte minden kristályokból épült fel. Meg kell hagyni, mikor először jártam náluk, nagyon beijedtem, úgy éreztem magam, mint egy drágakőbörtönben. Napot, földet és eget nem igazán látsz náluk. Az apja azért jött velünk, mert világot akart látni, azóta sem ment vissza. – Eközben egy óriási, rubinszerű kristály került a légtérbe, amely szinte mindent felperzselt maga körül. Ren feladta a harcot.

– Miért van az az érzésem, hogy Ren nem adott bele mindent? – kérdeztem.

– Ren utál harcolni, de imádja a kölyköt, szóval ez részéről inkább csak játék.

– Ha nem szerettek harcolni, akkor miért edzetek?

– Senkitől sem vehetem el azt, hogy fejlessze az adottságait. Ebben a világban mindent megteszünk azért, hogy mindenkiből azt hozzuk ki, ami benne van. Ha ő valamiért arra érez elhivatottságot, hogy kifejlesszen egy harci stílust, támogatni fogjuk.

Ekkor váratlan dolog történt. Tacsi felkapta a fejét.

– Valaki bejött! – mondta kissé rémülten.

– Mi? Hova? Hiszen kint vagyunk – állapítottam meg.

– Csak ketten vagyunk, akik közvetlenül tudjuk ennek a világnak a kódját, és több kapu egyszerre való megnyitásával be tudunk jönni a Földről.

Ekkor Tom kóválygott elő egy hirtelen megjelenő lila ködből.

– Tom! – lepődtem meg régi szobatársamat látván.

– Tacsi! – fogta meg Tom két kézzel saját fejét, miközben kóvályogva közelített, mint egy részeg. – Adjál! Sokat!

Tacsi döbbenten, némán bámulta barátom tántorgó lépteit. Ren cselekedett először. A zsebéből elővett egy kis dobozt, benne különböző színű tablettákkal, és odaadta neki. Tom egyből válogatni kezdett, és az összeset, amit kivett, egyben lenyelte. Az egyre népesebb tömeg körbeállta Tomot, de csak figyeltek. Olyan mértékben megbíztak Tacsiban és Renben, hogy míg ők nem tettek semmit, és nem tekintették ellenségnek a behatolót, addig ők sem. Tom nem bírta sokáig, és a fájdalomtól kimerülve térdre zuhant.

– Tom, mi történt? – kérdeztem, közeledve hozzá.

– Ki az a Tom? – nézett fel kissé elgondolkozva. – Már emlékszem! Áááá – kapott ismét a fejéhez. – Ezért mindhármukat kinyírom – motyogta magában. – Nincs valami hatásosabb? – Ren ekkor odasétált hozzá, és megfogta a fejét. Tom eddig fájdalomtól görcsben lévő arcizmai elernyedtek. – Ren, neked még mindig isteni kezed van.

– Kiket és miért szándékozol megölni? – kérdeztem halkan, mozdulatlanul. Hiába nézett ki Tomnak, a kisugárzása, a mozgása, a viselkedése egy idegené volt. Barna írisze lilás fényben úszott, mintha a szemével is varázsolni tudna. Tacsi és Ren viszont szemmel láthatóan jól ismerték ezt az idegent. Mi történhetett? – merült fel bennem a kérdés. Tom is furcsán meredt rám, mintha azon gondolkozna, honnan ismer.

– Felmértem az állapotodat, amennyire tudtam, rendbe tettem az idegrendszeredet, de még így is beletelik néhány hónapba, mire integrálódik a teljes tudásod a mostani agyadba, és már nem keverednek az emlékeid. És még további hónapokba, mire a szervezeted is hozzászokik az erődhöz, és rendesen használni tudod azt.

– Mindezt amiatt a hülye madár miatt kell átélnem – mondta fájdalmas hangon Tom. – Kinyírom Torát! – mérgelődött.

– Szerintem szimplán tudta, hogy ha valaki, akkor te ezt minden további nélkül kibírod. Amúgy megosztanád velünk, mi történt? – kérte Tacsi.

– Az utolsó emlékképeim jöttek vissza, mikor megöltek a harcban. A bátyám és Hikaru szinte gondolkodás, valamint Tora engedélye nélkül hozzákötötték a lelkem egy arra sétáló nő embriójához, mert a bátyám nem akart elengedni. Aztán egy éles kép elevenedett meg a már elkészült sólyomról, azzal a mondattal az agyamban: „Ébredj fel és építsd meg!” Eztán jött ez a kibírhatatlan fejfájás. Az jutott eszembe, ha valaki, akkor te tudsz segíteni. – Ekkor kapcsolt Tom, hogy Ren még mindig fogja a fejét. – Most már igazán elengedhetnél, már annyira zsibbad az agyam, hogy mindj… – Tom szeme becsukódott.

– Szerintem is jobb lesz így – fűzte hozzá Tacsi. Altassuk, amíg szükség van rá, és amíg kitaláljuk, mi legyen.

– Tacsi, most ki ő, és milyen madarat kell megrajzolnia? – kérdeztem, miután elaltatták.

– Josh, Ray öccse. Rajtam és Renen kívül ő az egyetlen, aki képes volt közvetlenül a Földről belépni a birodalomba. Azonban elgondolkoztam azon, amit mondott, és több szemszögből sem stimmel a dolog. Az a harc a weissekkel valóban annyi ideje történt, hogy Tom kora megfeleljen a sztorinak, de Tom szülei tudtommal soha nem jártak Japánban. Joshnak nagyon jó agya van, így előbb-utóbb összerakja majd a képet, hogy Tora engedélye nélkül semmi nem mehet végbe ebben a világban, és ő akkor és ott meghalt, a lelke pedig hazament, hogy újra leszülethessen.

– És akkor most ezután ki lesz ő? – meredtem egyik legjobb barátomra.

– A döntés az ő kezében van, bár mi nagyon jóban voltunk, így gyanítom… – gondolkodott el. – Szóval a madár. A lényege, hogy bárki képes vele dimenziókon át utazni. Számtalan világ kódját bele lehet programozni. Amelyet egy beépített mágiaforrás aktivál a használója útmutatása alapján. Kicsit úgy kell elképzelni, mint a mechákat. Kinézetre egy három-négy méteres szerkezetről beszélünk, ami az alakját, szárny-test arányait és kinézetét tekintve egy sólyomra hasonlít leginkább. Josh tervei eddig egy-két személyes változatban készültek, de sosem állt neki a fizikai megvalósításnak.

– És milyen erőforrás hatására lenne képes a dimenzióváltásra?

– Ha a mágiában használt rúnáknak adsz egy bizonyos rezgésszintet, képesek aktiválni a világok beléptető kódjait. A meta fém gondolat hatására változtatja az alakját. Josh valahogy úgy képzelte el, hogy a kiadott utasításra reagálva egy szerkezet kirajzolná a rúnákat, amelyeket aztán a megfelelő berendezéssel aktiválna. Többet én sem tudok.

– Tessék! Nézd át! Itt meg itt szükségem van a programozási tudásodhoz! – jelent meg Tom néhány nap múlva váratlanul az egyik közösségi helyen, és nyomta az éppen teázó Tacsi kezébe a sólyom rajzait, aki gyorsan átfutotta őket.

– Mikorra kell? Megírom!

– Te tudsz programozni? – kérdeztem meglepetten, miután végül is egy villamosenergia-mentes helyet hozott létre.

– Még régen tanultam – kortyolgatott bele a teájába. – Ha átmegyek a Földre, a mai napig szoktam játékokat írni vagy besegíteni. Bár nagyon gyorsan változik a világotok, ezért mindig újra le kell töltenem a közösből a legújabb trendeket.

– Te annyira ismerős vagy! – nézett Josh a szemembe.

– Hát, végül is… Majd eszedbe jutok! – Nem akartam terhelni a személyemmel, így is láttam rajta, hogy még magát sem teljesen tudta hová tenni.

Ennek ellenére Josh meredt szemekkel bámult rám, szinte láttam a tekintetében, ahogy a memóriájában keres.

– Tényleg, néztél már tükörbe? – kérdezte Ren. – Milyen érzés egy másik ember testében ébredni?

– Igazából annyira kínzó érzés egy olyan hardvert használni, ami nem kompatibilis velem, hogy ezen még nem gondolkoztam el. Éveket dolgoztam azon, hogy az agyam képes legyen a magas szintű mágiára, de ez a test még az alacsony szintűt se viseli el.

– Ehhez képest elég jól tűröd a fájdalmat – jegyezte meg Tacsi.

– Ez csak a látszat! Csak kerüljön a kezeim közé, és kitekerem a nyakát! – hangoztatta Josh fájdalommal és dühvel átitatott hangon.

– Ezt én is mondhatnám! – hallatszott egy általunk már jól ismert hangon… elég dühösen. Mindenki felkapta a fejét a környéken, mikor Ray megjelent, de senki sem szólt egy szót sem. – Legközelebb örülnék neki, ha szólnál, mikor lelépsz! Megértem, hogy nem tetszett, amit mondtam, de akkor sem ez a megoldás!

– Most meg miről beszél? – motyogta Josh halkan, Tacsira nézve.

– Szia, Ray! Úgy emlékszem, holnapot mondtam – kortyolt bele a teájába Tacsi.

– Igen, de ma értem rá eljönni érte! – nézett Tomra.

– Értem? – kérdezte Josh hangosan.

– Igen, nem azt mondtam, hogy azonnal lépj le! Míg nem szóltak, hogy itt vagy, halálra aggódtam magam miattad! – jelentette ki higgadt hangon, miközben Tom felé indult.

– Ray, állj meg! – szólalt meg ekkor riadtan Stephen, apja barátját védve. – Nem tiszták a szemei. Ez nem Tom!

– Miről beszélsz? – fordult hátra Ray Stephenhöz, ahhoz az emberhez, akit még mindig tudtam utálni azokért a szívatásokért, amiket velem művelt a suliban.

– Kapcsold már be a képességeidet! – utasította aggódva Stephen.

Eddigre azonban Josh mindkét kezét Ray fejére tette, és feltörte a tudatát védő rendszert.

– Ezt nem engedem! – támadta volna meg Stephen Josht, mert azt hitte, ellenség, de Tom nem hagyta magát, és egy erős mágiával hanyatt lökte.

– Te normális vagy? Csak ennyire fáj a fejem! – kiabált Josh Rayjel, miközben szorosan Rayen tartotta a kezét, egészen addig, amíg a fájdalomtól Ray is térdre nem esett, mint korábban Josh.

– Engedd el! – védte volna Rayt Stephen, de most Ray hárította.

– Stephen, állj! Nem ellenség!

Ekkor Josh elengedte szorításából bátyját, aki a földre ült, és hátra tett kézzel, tágra nyílt szemmel bámulta az előtte álló öccsét.

– Az nem lehet! Valóban úgy történt. Igazak az emlékeid, amiket átküldtél az imént. Valóban megpróbáltuk Hikaruval, de Tora nem engedte. Nem engedte, hogy itt tartsuk a lelkedet!

Josh az információ hallatára meredt szemekkel nézett maga elé.

– Nem lehettem ilyen hülye! – utalt arra, hogy ezek szerint saját maga vállalta ezt az életet, mielőtt ideszületett. És ő maga vállalta, hogy élete folyamán kibírhatatlan fájdalmakkal küszködve visszanyeri előző élete összes tudását.

– Én inkább úgy fogalmaznék: csak te vagy olyan mazochista, aki bevállalna ilyet! – javította ki Ray. Josh is leült a bátyjával szemben. – És? Most mihez kezdesz?

– Mi mást? Visszamegyek az Irishez.

– Biztos vagy te ebben? – kezdődött el egy testvéri beszélgetés. – És vele mi lesz?

– Milyen vele? Azt ne mondd, hogy becsajoztam!

– Én nem így fogalmaznék, de igen.

– Akkor szakítok vele, és utána megyek vissza – mondta nyugodt hangnemben Josh.

– Megnézem én azt! – mosolyodott el Ray.

– Lehet, hogy az, aki voltam, mielőtt visszatértek az emlékeim, elkötelezte volna magát, de én biztosan nem fogom! – jelentette ki határozottan.

– Meglátjuk, kinek van igaza – zárta le Ray. – Emlékszel bármire is a mostani életedből?

– Őt ismerem valahonnan – mutatott rám. – Ren azt mondta, ha rendeződnek a fejemben a dolgok, akkor mindkét életemre tisztán emlékszem majd.

– Szóval Hirót ismered valahonnan – nevetett fel Ray.

– Most miért nevetsz?

– Nem, semmi! Szobatársak voltatok.

– Ja, nem mondott ám semmit. Jut eszembe, mire utaltál, mikor megjöttél? Miért voltam rád mérges?

– Igazából arról volt szó, hogy nem titkolhattam tovább a mostani éned előtt, hogy ugyan nagyon jó tanár lenne, de az igazi lelki boldogságát sosem találta volna meg csupán ebben, mert profi kódfejtő lett volna belőle – mosolygott Ray Joshra, miközben elkezdtek folyni a könnyei.

Ebben a pillanatban esett le, miről van szó: megmenteni valakit, akit aztán elveszítesz, aztán megszeretni másvalakit, akit elveszítesz azért, hogy visszakaphasd azt, akit meg akartál menteni. Ez vajon Tora bosszúja? Vagy amúgy is ez lett volna? – gondolkodtam el.

„Eredetileg Josh sosem ébredt volna fel. Tom a Rayjel való legutóbbi beszélgetésük után még jó darabig rágódott volna magában, merre menjen. Félve ugyan, de végül Ray tanácsát követte volna. Miután a mágiában elért volna egy magasabb szintet, kellett volna találkoznia Josh rajzaival, amelyekben valamiért fantáziát látott volna, és befejezte volna a madarat. Azonban a dolgok másként alakultak, ezért fel kellett ébresztenem. Mielőbb szükségem lett Josh teljes tudására” – szólalt meg ekkor Tora a fejemben.

„Túl sok a volna. Nem?” – kérdeztem vissza Torától. „Konkrétan éveket csaptál le az eredeti sztoriból.”

„Még nincs baj, de…”

„De?” – kérdeztem vissza.

„De megvan a lehetősége, annak, hogy más világ lényei keresztbe tesznek nektek.”

„Hogy érted ezt?” – faggattam, de választ nem kaptam.

„Nyugodj meg, még nincs baj! Lehet, nem lesz belőle semmi!” – zárta le a témát.

Ray és Josh maradtak még egy ideig. Tacsi azért hívta ide Stephent, mert jelenleg ő az egyik, aki a legtöbbet tud segíteni neki a dimenzióutazó madár kivitelezésében. Miután Josh jobban lett, ellátogattak az Iris bázisára is. A történteket nem verték nagydobra, kevés ember szerzett tudomást az ügyről. Josht lenyűgözte, hol tart a technológiájuk fejlettségi szintje az előző életéhez képest. Elhatározta, hogy mindenképpen visszatér a bázisra, miután szakít a barátnőjével, és onnan folytatja tovább az életét, ahol abbahagyta.

A rendszerbe visszatérve azonban egy formás, szőke szépség ugrott a nyakába, akiről le sem bírta venni a szemét. Az eltűnése fedősztorijának középpontjában egy baleset állt, melyben agyrázkódást kapott, és kis időre zavarossá vált a memóriája. Josh három nap alatt beismerte magának, hogy Charlotte-ot képtelen otthagyni, hiszen a karjaiból is nehezére esik kiengedni. Ekkor rádöbbent arra a tényre, hogy ő mint Josh ebben az életben már nem létezik, és Tom életét kell folytatnia. Ahogy tértek vissza a jelenlegi életéről szóló emlékei, átértékelődött benne minden. Elkezdte szeretni, amit Tom szeretett, és nehezére esett megtenni azokat a dolgokat, amiket Tom sem akart. Egy dolog azonban végleg megváltozott Tomon: a szeme. Eltűnt belőle a gyógyíthatatlan fájdalom, lelki magány, amelyet a gyermekkorában történt események égettek bele, és eltűnt az a jellemvonása is, hogy a könyvekből felvett magatartásmintákat kövesse. Helyette folyamatos nyugodtságot, jókedvet, magabiztosságot és a bátyjával szemben – esetenként – szemtelenséget sugárzott. Amúgy a memóriazavarának volt egy „kis” kihatása Charlotte-tal való közös életükre, amely azzal a mondattal kezdődött: „Milyen gumira gondolsz?” Mindezt, azután, hogy Josh szerelmes gondolataira koncentrálva elveszett Charlotte karjainak ölelésében, de erről majd később.

A Sárkányok Birodalmának idejével számolva közel két hónapot, földi időben mérve azonban alig két hetet voltam odaát. Rengeteg információt szereztem arról, milyen módon lehet egy asszertív társadalmat létrehozni. Igazán izgalmas volt két tudatilag magasan fejlett, de technológiát alig használó életvitelt szemmel követni. Furcsa volt a csapból folyó víz és az elektromosság kényelmébe visszatérni. Lehet, azért ezt a luxust egy új világban is megtartanám.

Dominikkal sajnálatomra már csak néhány napot tudtam egy szobába tölteni, mert külön tanári szobát kapott, ahová Adrit is magával vihette. Helyettük kaptunk egy „Figyeljetek már rám is!” attitűdű, öngyilkossági kísérlet miatt frissen bekerült másodikos lányt és egy másik, kezesnek tanuló végzős diákot. A kontraszt köztünk és köztük az elején erőteljesen megmutatkozott. A lány kicsit magasabb volt Lucynál, hosszúkás, beesett arcán látszott, hogy normál esetben minden nap vastagon kikente magát. A szeme alatti bőr szürkés árnyalatából arra lehetett következtetni, hogy valami nagyon nincs rendben vele. Szőkített, vékonyszálú haja alig ért a füléig. Látszott, hogy jobb szemöldökéből kivetették a piercinget. Semmi sem volt neki jó. Folyamatosan idegeskedett valamin, panaszkodott, gyűlölte a világot, a helyzetét. Bármit elrontott, egyből szidni kezdte magát. „Csak én lehetek ilyen szerencsétlen!” Egyfolytában azon agyalt, hogyan lehetne itt cigihez jutni. Látszott rajta, hogy tudat alatt mindenáron fel szeretné magára hívni a figyelmet; elérni, hogy belefolyjunk agresszív, manipulatív megnyilvánulásaiba, és mi is elkezdjünk panaszkodni. Amint kifordítottuk neki a dolgokat, és más megvilágításba helyeztük, már mi voltunk a hülyék, akik mindig okoskodnak, és akkor sincs igazunk. Dannyvel, a kezesével és a szobatársainkkal megbeszéltük, hogy szó nélkül hagyjuk minden megnyilvánulását, majd csak észreveszi magát. Nagyjából egy hónap kellett neki, mire teljesen feladta és kijelentette, hogy biztosan utáljuk, ezért nem beszélünk vele.

– Ha ez így lenne, már elintéztük volna, hogy kikerülj a szobánkból – füllentett Ármin, a nevelőképzős szobatársunk.

– Figyelj! Ide mindenki bekerül valamiért! Itt alapjáraton elfogadunk mindenkit olyannak, amilyen – tette hozzá Krisz, aki azért került be, mert egy kukoricacsumázóval felhorzsolta a lábát, aztán megszökött a szüleitől egy jobb élet reményében. – Nézd meg az én lábam vagy Hiro kezét! Csak azt szokd meg, hogy itt mindenki egyenlő. Teljesen mindegy, mit mondasz vagy gondolsz! A legnagyobb kihívás itt mindig az, hogy önmagadat elfogadd, de ebben segítenek a kezesek. Szóval itt semmi más dolgod nincs, mint tanulni és fejleszteni a képességeidet.

A lány kikerekedett szemekkel nézett Kriszre, és látszott rajta, hogy igyekszik helyet keresni agyának raktározó részlegében a dolgoknak, amiket Krisz mondott, már elég nagy sikerrel.

– Cső! – nyitotta ki az ajtót a Dominik helyére érkező végzős kezesünk. – Melyik ágy szabad? – kérdezte kissé flegmán.

– Az – mutatott Krisz az üres ágyra, nyugalmát megőrizve. Nem igazán szerette ezt a fajta köszönési stílust.

Dex két méter magas testépítő volt. Mindenét vastag izomkötegek borították. Nagy, sötétbarna, kissé hosszúkás szeme izzott a pillanatnyi indulattól. Középhosszú, sötétbarna haja be volt állítva különálló tincsekre, amelyek kihangsúlyozták kellemes vonásait.

– Komolyan mondom, nem tudom, miért kell pakolgatni az embert! – jelentette ki a végzős diák kissé dühösen. – Bocs, az indulataim nem ellenetek irányulnak! – vette fel mindegyikünkkel a szemkontaktust. – Értem én, hogy ez itt bevett szokás, de akkor is! Hat éve vagyok itt, ez a negyedik országom és körülbelül a nyolcadik szobám. Alig tettem be az aulába a lábam, miután visszajöttem a szünetről, és Alex egyből azzal indított: „Dex, szeretnék veled beszélni egy kicsit. Tudom, hogy nem szereted a szobaváltásokat, de a kedvemért megtennéd?”

– Mi van Dex, idegesít, hogy kivettek a barátod mellől és négy helyiséggel arrébb költöztettek? – jött be Dominik is.

– Dominik, úgy hiányoztál az életemből! Kedves dél-amerikai igazgató bácsi – mondta Dex kissé érdes hangon, mire Dominik szemei kikerekedtek.

– Te erről meg honnan tudsz? Még nem publikus.

– Az lehet, de terjed, mint a futótűz. Mondjuk a te IQ-dal érthető, hogy tapasztalat nélkül kaptál egy ilyen lehetőséget, de ami az érzelmi intelligenciádat illeti, nem igazán értem a dolgot – mondta Dex sértő hangnemben.

– Szerintem már elég sokat fejlődtem! – jelentette ki magabiztosan Dominik.

– Hála a virágpalántádnak. A tanítványodnak sikerült embert nevelnie a parasztból. Tényleg, neked hol a tetkód? – nézett rám Dex. – Eddigi tanulmányaim alapján le merném fogadni, hogy pont ott, ahol Dominiknak.

– Ennyire kiszámítható vagyok? – kérdeztem vissza.

– Akkor jól saccoltam – jegyezte meg Dex.

– Milyen tetkóra utal? – kérdezte Lucy. – Arra az íriszre? Miért, az a virág jelent valamit?

– Te még nem mondtad meg neki? – kérdezte meglepődve Dex.

– Mit is kellett volna megmondanod? – nézett rám kérdőn Lucy. – Mit jelent az a tetkó? És mit jelent, hogy Dominiknak is van?

Kezeimbe temettem az arcomat és a válaszon törtem a fejem.

– Lucy, később elmagyarázom, miről van szó, és mit jelent az az írisz.

Láttam rajta, hogy kicsit megijedt, milyen dologról lehet szó. Egy ideig ezért nem is beszéltünk róla.

– Amúgy te honnan tudod? – kérdeztem vissza Dextől.

– Hat éve vagyok a rendszerben, sok mindent tapasztaltam már, két másodperc alatt kiszúrom a fajtátokat. Teljesen mások vagytok, mint egy átlag diák.

– És te még nem kaptál kedvet hozzá? – hajolt Dominik Dex arcába kíváncsian.

– Mi? Hogy én végig csináljam azt, amit ti nyáron lenyomtatok? Felejtsetek el!

– Pedig nem fogod megúszni! Rajta vagy a listámon – jelentette ki büszkén, önelégült, nagy vigyorral az arcán Dominik.

– Ugye most nem arra a listára gondolsz?! – kérdezett vissza Dex kissé riadtan.

– Nyugi, a barátodat is felírtam, de Alex mindent elmond a délutáni megbeszélésen.

– Szóval tényleg igaz a pletyka? – kérdezett vissza Dex.

– Ja, mivel tök hülye vagyok egyes dolgokhoz, ezért szükségem van az értő szaktudásodra!

– Nem hülye vagy, csak nem szeretsz vele foglalkozni. Hatalmas különbség! – jegyezte meg Dex.

Hamar megtudtuk, Dominik milyen listáról beszélt. Ugyanis lehetőséget kapott arra, hogy néhány általa kiválasztott diákon tesztelje Ray technikáját; kezdetben azokat vonta be, akik majd vele kezdenek a dél-amerikai iskolában. Szinte minden évfolyamról kerültek a kezébe diákok. Gimnazisták és kezesnek tanuló fiatalok egyaránt. Onnan lehetett őket kiszúrni, hogy az első időszakban a sok nem alvás miatt zombinak néztek ki. A kezdeti nehézségek és a tanulmányaikban való elmaradás után hozzászokott az idegrendszerük a túlterheléshez, behozták a lemaradásaikat és sokkal könnyebben tanultak. Ebben az is segítségükre volt, hogy Dominik megtanította nekik, hogyan férjenek hozzá a közös hálózathoz, avagy hogyan kommunikáljanak gondolatban. Miután a teszt áttörő sikereket ért el, a vezetőség úgy döntött, itt az ideje annak, hogy a kezeseket és tanárokat, valamint az ezeknek tanulókat szintén alávessék az ébresztő tréningnek. Ezzel elindult az a folyamat, aminek hatására a rendszerben való oktatás átalakult.

Karácsony előtt nem sokkal váratlan helyzettel szembesültem az aulában. A közel-keleti háborús helyzet miatt hontalanná, sok esetben árvává váló gyermekeket a rendszer környékbeli iskolái már nem tudták befogadni, ezért a mi intézményünk is elkezdte elszállásolni őket. A látványuk szíven ütött. Koszosak és levertek voltak. Kilátástalanságot, félelmet sugárzó tekintetüket nézve másra nem is tudtam gondolni, mint hogy segíteni akarok nekik. Bármilyen szörnyűség is történt velük, még lehessen belőlük boldog ember!

„Ez még odébb lesz! Először a saját életed tedd rendbe! Siess! Vár a szobátokban!” – szólt belső hangom, aki mindemellett arra is intett, hogy most a lehető legtöbbet foglalkozzam Lucyval.

– Hiro! Hiro! – huppant le mellém Lucy az ágyra, és hozzám bújt. Ez az átkarolás kicsit más volt, mint a többi, valami nem stimmel vele, éreztem. Lucy könnyei váratlanul potyogni kezdtek.

– Mi a baj? – kérdeztem, selymes arcát simogatva.

– Nem elég, hogy apa, de még ezek is!? – utalt a háborús menekültekre.

– Apukád?

Sírva bólogatott.

– Hülye orvosok! Miért nem tudták időben megmenteni!? Addig küldték jobbra-balra mindenféle vizsgálatra, hogy mire kiderült, mi a baja, már nem lehet rajta segíteni. Azt mondták, nem éli meg a jövő hónapot. Eljössz velem a kórházba, hogy megismerjen, mielőtt… – döbbenten figyeltem a számomra legkedvesebb személyt, aki eddig nem is nagyon mesélt a családjáról. Nem tudtam az apja betegségéről. Elképzelésem sem volt, mit mondjak neki, inkább némán magamhoz húztam. Később Lucy kezese személyesen kért meg, kísérjem el haza, és maradjak mellette, amíg összeszedi magát.

Lucyék két órányi autóútra laktak az iskolától. A városában vegyesen sorakoztak a régi és az új építésű házak. Lucyék egyszintes kertvárosi háza kívülről nem volt éppen a legjobb állapotban, még az eredeti, nagyjából hatvanéves, világosbarna vakolat borította. Piros fémkerítésükről a lepattogott festék helyét átvette a rozsda. A kert és az udvar viszont szépen karban volt tartva. A kapuban a kutyájuk, egy nagyon szép és barátságos labrador fogadott, annyira örült Lucynak, hogy alig engedett be minket. Végül Lucy anyukája tessékelte be, aki a lányánál pár centivel alacsonyabb volt, és ötvenöt éves korához képest nagyon fiatalosan tartotta magát. Látszott rajta, hogy rendszeresen sportol és mindig szépen kisminkeli az arcát, mindemellett végtelenül kedves és figyelmes asszony volt.

A házon belül még az eredeti, idejétmúlt, kisméretű járólap és csempe volt, de a falak frissen meszelve, és különféle állatok és tájak kézzel festett képei díszítették.

– Nézd! – szólt Lucy. – Ezeket én festettem – mutatott egy szinte élethű labradoros, cseresznyevirágos és egy erdei állatos festményre –, a többit anya.

Elképedve néztem, milyen tehetségesek. És elképedve figyeltem mást is. Lucyt egyből letámadták az éhező ragacsok – én így nevezem őket, mert olyanok ezek a lények, mint valami ragasztó: ha nem vagy képes kiszabadítani magadat belőle, beleragasztanak egy állapotba, azaz függőségbe. Kapva kaptak az alkalmon, és elhatalmasodtak rajta. A barátnőm már indította is a kávégépet és nyitotta ki az édességes polc ajtaját, természetesen mindkettővel megkínált, de egyiket sem fogattam el.

– Végre, kávé! – ült le az asztal melletti székre. – Anya, el sem tudod képzelni, milyen szörnyű ott a suliban. Se kávé, se cigi, se édesség.

– Akkor gyere, gyújtsunk rá! – invitálta édesanyja.

Ez volt a másik, amit nem tudtam a barátnőmről.

– Te is kérsz? – nyújtotta felém Lucy.

– Köszönöm, nem, én nem élek ilyenekkel – mondtam.

– Akkor te nagyon egészségesen élsz – jelentette ki kicsit kérdőn Lucy anyukája.

– Az az igazság, hogy mikor bekerültem a rendszerbe, mindegyiket csináltam, ám hiányukban arra kellett rájönnöm, hogy ezek csak elterelték a figyelmemet az igazán fontos dolgokról, a szervezetem valódi szükségleteiről. Régen, ha valami élvezetre vágytam, elég volt egy szelet csoki vagy ilyesmi, most ugyanez a vágy átalakult, és általában mozgással, tanulással vagy a baráti kapcsolataim építésével elégítem ki. – Az okfejtésemre nem igazán tudtak reagálni, inkább témát váltottak, és megetették a panaszkodásra éhes ragacsaikat.

Ebéd után bementünk Lucy apukájához a kórházba. Magas, hosszúkás arcú, fekete hajú, hatvanas férfi volt, nagy sörhassal. Az elején úgy beszélgettek, mintha minden rendben lenne, a búcsúzkodásnál kezdtek el sírni. Lucy édesapjának állapota rohamosan romlott. Két hét múlva, mikor Lucy leült az édesapja ágyára és meg fogta erőtlen kezét, már azt mondta neki: „Maga ismerős nekem valahonnan a városból!” Három hét múlva meghalt. A legszomorúbb az egészben az volt, hogy ha időben diagnosztizálják a betegségét, meg lehetett volna menteni, de majd két évig húzódtak a vizsgálatok. Lucyék az egészségügyet hibáztatták, mert kevés az orvos. Szerintem a beteg ember túl sok, mivel az emberek nem tudják, hogyan vigyázzanak magukra: nem tudják, hogy a rosszkedv és a panaszkodás megölheti őket.