Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Anne-Maija Aalto

Mistä valo pääsee sisään

Otava, 2021

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Kovács Ottilia

Olvasószerkesztő:

Kalocsai Judit

Borító:

Varga Balázs

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

ISBN 978-963-551-155-6

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2021, Anne-Maija Aalto

© Hungarian translation 2023, Kovács Ottilia

© Hungarian edition 2023, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

nem futhatok többé

a csőcselékkel

míg hatalmas gyilkosok

kántálnak álszent képpel

de viharfelhőt arattak

engem még hallanak

szóljanak harangok

míg lehet

szent adomány

már nem jöhet

valami mindig

elreped

hogy a fények

beszűrődjenek

Leonard Cohen: Anthem{*}

1. fejezet
ALEKSZEJ

A FELHŐFÜGGÖNY mögül előtűnnek a vízből kiemelkedő toronyházak, de én mégsem érzek semmi különöset. Arra számítottam, hogy a visszatérés azonnal kivált belőlem valamiféle érzéseket, azonban nem érzek sem megbánást, sem megkönnyebbülést, miközben az alattam feltáruló várost nézem. Az üresség úgy terjed szét a bordáim alatt, akár egy friss zúzódás okozta lila folt, rejtve a tekintetek elől.

Három év elég volt, hogy megfeledkezzek róla, milyen hatalmas ez a város. A tájat itt a fények határozzák meg: tűhegyek módjára mindenütt fényes lyukakat ütnek az estébe hajló téli alkonyba. A távolban a város mögött a Fuji fehér csúcsa dereng magányosan, mintha egy másik világhoz tartozna – nem a miénkhez, emberekéhez, hanem ahhoz, amelyik már előttünk is itt volt, és jóval azután is itt lesz, hogy mi már eltűntünk.

Amikor Moszkvában tanultam, gyakran kérték, hogy meséljek Új-Tokióról. Akik az ország belsejében születtek, nehezen tudják elképzelni, milyen lehet az élet a partvidéken, ahol a tenger évről évre egyre újabb területeket vesz birtokba.

Kedvem lett volna így válaszolni: Először is képzelj magad elé egy víz alá süllyedt városrészt. Ameddig a szem ellát, mint éles korallok, toronyházak csontvázai meredeznek mindenfelé, melyeknek zöldes oldalát hullámok nyaldossák. Üres részek csupán ott vannak, ahol alacsonyabb épületek kerültek víz alá. Képzeld el a pusztuló bevásárlóközpontokat, amelyeknek lapos, széles teteje furcsa szigetként emelkedik ki a tengerből. Képzelj el egy egész világot, ahova már csak vízen lehet eljutni. Képzeld oda a belsejébe az árnyembereket, akik kis lélekvesztőiken evezve közlekednek ott, ahol annak idején utcák voltak, a romok között fémhulladékot gyűjtenek vagy bármit, amiből még pénzt lehet csinálni. A víz alá került lakásokban emberek helyett most halak élnek, akik beúsznak az ablakon, és a régi bútorokba rakják le az ikráikat.

Ezután pedig képzeld el a városnak azt a részét, amely megmaradt. Az emeletes házakat, a labirintusszerű utcákat és a sercegő fényújságokat az utcasarkokon, amelyeken éjjel-nappal hírek futnak. Képzeld el a gondozott parkokat, amelyek tökéletes ápoltsága első pillantásra ámulatba ejt, azonban alaposabban megnézve őket mégis furcsának hatnak, aztán rájössz, hogy üresek, egy lélek sincs bennük. Akkor hol vannak az emberek? A nagyváros most a hullámok alatt pihen. A tengerszint megemelkedése után csak azok maradtak itt, akik túlzott csökönyösségükben nem voltak hajlandók elmenni.

Az új városrészt, amelyben a gazdagok laknak, éjjel-nappal a hadsereg őrzi. Ott minden este égnek a fények, pedig sok más városrészben az emberek kénytelenek sötétben élni. Az élelmiszerboltok polcai félig üresek, a tiszta víz többe kerül, mint az ennivaló – ami nagy szó, mert az élelmiszer is nagyon drága. Képzeld el a figyelmeztető szirénákat, amelyek hangja a nap bármely szakában megtörheti a csendet, jelezve, hogy a levegő minősége ismét veszélyes szintre csökkent, hogy megint mindenféle részecskéket és ki tudja, még mit lélegzünk be, ami már egyetlen séta alatt sárgára színezi a légzésvédő maszkokat.

Képzeld el a szavakkal leírhatatlan szegénységet, azokat az embereket, akiknek nincs semmiféle tulajdona, akiket azonnal eltakarítanak a szem elől, amint megjelennek matracaikkal a sarkon. És képzeld el ennek kontrasztjaként a hihetetlen jómódot, a csillogó, szép autókat, a hetvenedik emeleti tetőtéri lakásokat, az elegánsan öltözött embereket és a korlátlan hatalmat.

Ezután képzeld el a felszín alatt csendben parázsló nyugtalanságot, amely olyan, akár egy robbanásveszélyes anyag.

Természetesen soha nem meséltem nekik erről. A hivatalos igazságot mondtam el, ahogy ők is azon ritka alkalmakkor, amikor arról beszélgettünk, ki honnan érkezett.

Esik. A vízcseppek úgy lebegnek a levegőben, mintha rossz irányból érkezne az eső, alulról felfelé. A kutatóintézet még nem látszik, eltakarják az előtte álló magasabb házak. De közeledünk, mert most már alacsonyan repülünk: a helikopter zakatoló hangja kongó visszhangként körözve ott marad az épületek között. A gép oldalra billen, én pedig becsukom a szemem. Lehunyt szemhéjam mögött a város egy pillanatra még távolinak tűnik. Az idő lelassul. Bár itt maradhatnék még egy időre a levegőben, két világ között!

De a város feltartóztathatatlanul egyre közelebb kerül. Úgy tűnik, azalatt is tovább nőtt, amíg távol voltam. Mintha a toronyházak egymás közelségében kerestek volna biztonságot, és közelebb húzódtak egymáshoz. Csupán szűk utcák maradtak köztük, ezeken közlekedhetnek az emberek. Átrepülünk a védőfal felett, amely a világunkat kétfelé osztja: az északkeleti, víz alatti városra és a délnyugaton fekvő Új-Tokióra. Az elhagyott városban itt-ott fények látszanak. Még arrafelé is élnek.

Pontosan a helikopter alatt, egy park szélén előbukkan egy robusztus, háromszögletű épületkomplexum. Meglepődöm, milyen kicsinek látszik az intézet idefentről a magasból. Emlékeimben sokkal nagyobb volt, egy önálló, külön világ.

Amikor a helikopter ereszkedni kezd, szinte érzem, ahogy az idő visszafelé kezd peregni. Amikor utoljára láttam az intézetet a levegőből, éppen indulóban voltam innen. Ennek három éve. Csak tizenöt éves voltam, de úgy gondoltam, már tudom, ki vagyok. Néztem a helikopter ablakából az intézet gyorsan távolodó tömbjét, és megfogadtam, hogy soha többé nem térek vissza. Azt akartam, hogy egy teljes kontinens legyen köztem és a múltam között, hogy végre elkezdhessek valamit, amit a sajátomnak érzek. Most mégis visszatérek, de ez a város már nem az otthonom.

A helikopter imbolyogva leereszkedik az intézet tetejére. Nyirkos fuvallat csap az arcomba, a sűrű zápor szinte porzik a levegőben, a szempillámat áztatja, és szurkálja a bőröm. A szél a dagály illatát hozza, de belekeveredik valami más is. Az intézetnek megvan a saját szaga: továbbra is vegyszerek és steril helyiségek ismerős szaga érződik körülötte. Bizonyos dolgokat sohasem lehet elfelejteni, földrajzi távolság ellenére vagy évek múltán sem.

Süvít a szél a tető magas antennái között. A leszállóhely szélét kémlelem, és megpillantom Melnyikov sötét alakját. Kihúzom magam, és egyenesen odasétálok hozzá. A tekintetemet csak akkor emelem fel, amikor egészen közel érek. Önkéntelenül is csalódást érzek. A férfi nem Melnyikov, hanem doktor Xao.

– Alekszej! – üdvözöl barátságosan, és arcán széles mosoly terül szét. – Milyen jó, hogy végre visszajöttél!

Azonnal észreveszem, milyen nyomokat hagyott Xaón az elmúlt három év. Megőszült, még a bajusza is, az arcán új barázdák jelentek meg, fáradtnak és soványnak látszik, ahogy ott áll télikabátban. A mosolya továbbra is ismerős, de úgy érzem, sok olyasmit rejt, amiről nem szeretné, hogy tudjak.

– Apád szívesen kijött volna eléd, de bent kellett maradnia, hogy előkészítse az új kísérleti egyedek fogadását. Hosszú idő után ma este érkezik egy új szállítmány északról. Kellemetlen egybeesés, megkért, hogy mondjam el neked, mennyire sajnálja. Később fog veled találkozni, a vacsoránál.

Xao átkarolja a vállamat, és a bejárat felé terel. És abban a pillanatban végre feltámad bennem valami. Nyelek egyet, ennek ellenére a gombóc makacsul ott marad a torkomban. Túlságosan hirtelen tér vissza minden, az emlékek nyúlós masszaként árasztanak el, és egy ideig alig kapok levegőt.

Nézem az intézet körül elterülő nagyvárost. A látvány bizonyos értelemben szép, ugyanakkor van benne valami fojtogató. Az épület fekvése az őrzött város kellős közepén gondos tervezés eredménye.

* * *

Melnyikovot előző télen nevezték ki az intézet igazgatójának. A keleti szárny legfelső emeletén lakik. A teljes, tizenöt szobás lakószint a rendelkezésére áll. Ez bizonyára remekül megfelel neki: hiszen mindig szüksége volt erődre önmaga és a külvilág közé.

Egy fiatalember fogad, nem sokkal idősebb nálam, alig múlhatott húszéves.

– Jó estét, goszpogyin! A nevem Yasunari, és engem ért a megtiszteltetés, hogy az ön személyes szolgája lehetek – közli nagyon hivatalosan, és meghajol.

Odaadom neki a télikabátomat, amit felakaszt, fogja a poggyászomat, és végigvezet a lakáson.

Az összes helyiség berendezése ugyanazt a hivalkodó stílust tükrözi: antik tömörfa bútorok, aranykeretes festmények, masszív könyvespolcok. Körülnézek, és úgy érzem, mintha múzeumban lennék. Minden egyes helyiségben a múlt súlya érződik. Meggyőződés.

A szalon falán a Keleti Kereskedelmi Szövetségek Uniójának régi zászlaja: emlékszem rá gyerekkoromból, mivel az apám mindig szívesen mesélte a vendégeknek, hogy a zászló az Unió első nyomtatott zászlói közé tartozik, melyen még nem szerepel a későbbi évtizedek során ismerőssé vált sas szimbólum, hanem csupán az Unió díszes, aranyszínű kezdőbetűi sötétkék alapon. Ritka jó állapotú darab, tette hozzá, amire mindenki tisztelettudóan bólogatott, és kifürkészhetetlen arckifejezéssel vették szemügyre a zászlót.

Ebben a lakásban csupa zárt ajtó van: Melnyikov dolgozószobája, a vendégszobák, a házi wellnessrészleg, a szauna, Melnyikov hálószobája, a konyha, az ebédlő, a könyvtár, sorolja a szolga, ahogy sorban egymás után elmegyünk mellettük.

– És mi van ott? – kérdezem, és egy folyosóra mutatok, amelynek a végében még egy bezárt ajtót látok.

– Melnyikova asszony háló- és fürdőszobája, goszpogyin – mondja a szolga rezzenéstelen arccal.

Már hosszú ideje nem hallottam anyámról semmit, de a szoba súlyos csendje alapján tudom, hogy továbbra is a saját világában él, ahova nekem nincs bejárásom. A csalódottság reflexszerűen jön, képtelen vagyok megtanulni leszokni róla. Megpróbálom magam elé képzelni anyám arcát, de nem sikerül éles képet kapnom: csupán különálló részeket látok, egy nyugtalan szempárt, a ráncokat a száj sarkában, a magas homlokot. Ezekből sehogy sem áll össze egy teljes ember.

A számomra előkészített szoba ugyanolyan hivalkodó, mint az egész lakás. Az ágy hibátlanul van bevetve, az éjjeliszekrényen egy lepecsételt vizespalack – a legdrágább tisztított víz, a kontinensről származó import – és egy lefordított vizespohár. A szoba egyik oldalán tölgyfa ruhásszekrény, a másikon íróasztal, a harmadikon egy falra akasztott nagy tükör. Azonnal lekapcsolom az éles fényű mennyezeti lámpát, lerúgom lábamról a cipőt, és leheveredek az ágyra.

Aktiválva van az ablaküveg elsötétítése. Átállítom a kapcsolót, mire fokozatosan láthatóvá válik a kinti táj, és az ismerős város benyomul az ablakon keresztül a szobába. A magas tornyok eltakarják a besötétülő égboltot. Az évnek ebben a szakában korán érkezik a sötétség.

Hallgatom a lakás csendjét magam körül. Sehonnan nem hallatszanak hangok, amelyek az életre utalnának, lépések, beszéd, edénycsörömpölés. A hely változatlanul ugyanaz a gyerekkoromból ismerős néma sírbolt.

Kicsomagolom a holmimat, és átlapozom a legfrissebb híreket, hogy elüssem valamivel az időt, de nyugtalan vagyok. Tétovázok, hogy valóban elhagyjam-e a szobát, mert nem szeretnék összefutni Melnyikovval. Az előre begyakorolt frázisokat ízlelgetem magamban, megpróbálom elképzelni a sok év utáni első találkozásunkat, a szavak azonban egyre semmitmondóbbnak tűnnek. Azt hittem, hogy a puha szerveket védő áthatolhatatlan kitinpáncélban térek vissza az intézetbe, de itt várt a múlt. Azonnal áthatolt kemény páncélomon, amint teleszívtam a tüdőm az intézet levegőjével.

Előbányászom a nadrágzsebemből az adagolót, és gondosan kimérek fél egység szintetikus efexát, majd beleteszem. Félegységnyi elég lesz, hogy megnyugtassa az idegeket, fél egység szinte semmi. Ráadásul az efexa nem is erős, ezt használja mindenki a háziasszonyoktól az iskolásokig.

Bekapcsolom az adagolót, az ajkamhoz emelem, és mély levegőt veszek. Teleszívom a tüdőm az édeskés párával, majd kilélegzek. Melegség önti el a tagjaimat, és megnyugtatja a szívem. Újból mély lélegzetet veszek, azután harmadszor is, mígnem az adagoló csipog, jelezve, hogy elfogyott az anyag. Hagyom, hogy a testem ernyedten belesüppedjen az ágyba, amely hamarosan nehézzé és folyékonnyá válik alattam. Lehunyom a szemem, a testem pedig lassan teljesen eltűnik.

A bensőmben valami feketeség lappang. Miért érzem mindig úgy, hogy nem tartozom sehova, még ide sem, a saját otthonomba? Ahogy itt fekszem, újra tizenkét éves vagyok, tíz, hét, Melnyikov dolgozik, anyám visszahúzódott a saját vigasztalanságába, a világ pedig olyan távol van, mintha egyáltalán nem is létezne.

De az efexa hamarosan még mélyebben átjár, a rossz érzés enyhül, a víz felszíne egy rövidke időre kisimul. Összezárt öklöm ernyedten kinyílik. A szívem tovább ver, a tüdőm lélegzik, egyebet amúgy sem tehetnek.

2. fejezet
ALEKSZEJ

AZ ÉTKEZŐ gongjának hangjára riadok. A szoba először sehogy sem akar alakot ölteni, nem tudom, hol vagyok. Felkelek az ágyról. A hatalmas tükörben megpillantom ijedt arcomat, amely mintha egy idegenhez tartozna. Az apám házában vagyok, mondom hangosan a tükörképemnek, amely hitetlenkedő visszhangként ismétli el szavaimat.

Az ingem és a nadrágom gyűrött a hosszú utazással töltött nap után, a hajam pedig kócos, de nincs idő átöltözni. Szó sem lehet arról, hogy elkéssek az első vacsoráról. Lesimítom a hajam, és próbálom eligazgatni a gyűrődéseket a ruhámon.

A gyűrődések kisimulnak, de a gombóc a torkomban ott marad. Ez ugyanaz a dermesztő érzés, a sikertelenség érzése, amely gyerekkoromtól felnőttkoromig végigkísért, át a tengeren és a nagy kontinensen, mindkét irányba, oda és vissza.

Az ebédlőben nincs senki, leszámítva a szolgámat, aki udvariasan üdvözöl, és az asztalhoz kísér.

Ismét csalódott vagyok: csak nekem van megterítve. Leülök, és a szolga rövidesen behozza a levest.

– Melnyikov egyáltalán nem jön vacsorázni? – kérdezem.

– Ma este nem, goszpogyin. Nemrég üzent, hogy sürgős dolga van.

A szolga nem néz rám, miközben beszél. A nyaka olyan sovány, mint egy fiatal fiúé, az álla sima, borostának még semmi nyoma. Amikor nyel, a nagy ádámcsutka úgy mozog, mint egy bőr alá begubózott állat. Elfordítom a tekintetemet.

– És az úrnő? – kérdezem, habár előre tudom a választ.

A szolga félénken felemeli a tekintetét, a szemében leplezetlen döbbenet tükröződik. Ezután olyan udvariasan válaszol, amennyire csak telik tőle:

– Az úrnő mindig egyedül étkezik a szobájában.

– Értem. Természetesen. Köszönöm. Távozhatsz!

* * *

A második emeleti személyzeti folyosóról nyílik a legjobb rálátás az intézet belső udvarára, amelyet vakító fényszórók világítanak meg. Ugyanoda állok, ahol már azelőtt is sokszor álltam. Érzem a korlát hidegét, ahogy csupasz karral nekitámaszkodom. A légkondicionáló ionizált levegőt fúj az arcomba. Az udvaron nagyjából húsz új kísérleti egyed áll három rendezett sorban. A számuk sokkal kisebb, mint gyerekkoromban, de ez nem lep meg. Xao szavaiból arra következtettem, hogy az intézetnek már nem olyan könnyű új kísérleti egyedekhez jutnia.

Gyerekkorunkban nekem, Igornak és Jinnek szokásunk volt, hogy a második emeleti ablakból figyeljük, amikor új kísérleti egyedek érkeztek az emberkutató-intézetbe. Abban az időben ez még gyakran megtörtént: havonta kétszer jött új szállítmány, több tucat új egyed. Általában külsőpolgárok voltak, de mindig akadt köztük néhány teljes állampolgár is, akiket csótánynak neveztek. A csótányok mint hazaárulók a legalacsonyabb kasztba tartoztak, és egyenesen a fiziológiai kísérletek részlegére kerültek.

Az egyedeket nagy teherautókon hozták az intézetbe, leengedett ponyva alatt, így aztán csak akkor lehetett meglátni őket, miután a belső udvaron levezényelték őket a platóról. Az új kísérleti egyedek mindig egyformák voltak, mindig ugyanolyan ijedtek, a ruhájuk piszkos, és minden arcon ugyanaz a szánalmas félelem látszott. Akkoriban még azt gondoltam, hogy a külsőpolgárok nem is voltak képesek más arckifejezést produkálni, mint amivel leszálltak a teherautókról.

Az intézetbe szállított egyedek nagy része nő volt, mert az egészséges és életerős férfiakat szívesebben használták munkára, mint emberkísérletekre. A nőket távoli városok fogvatartott-kezelő intézeteiből hozták, egy részük akár több napot is utazott idáig, ezért megérkezéskor sokuk olyan gyenge állapotban volt, hogy alig tudott megállni a lábán, amikor felsorakoztatták őket az első ellenőrzéshez. Fogadni szoktunk, vajon hányan ájulnak el a rabok közül, mielőtt még szétválogatják őket.

Elsőnek a csótányokat szokták kiválogatni a csoportokból. Nyál gyűlt a számba, ahogy néztem őket, és legszívesebben kikiabáltam volna: szégyelljétek magatokat! Mindig nagy lármát csaptunk, amikor ők kerültek sorra. Ez hozzátartozott a dologhoz. Már akkoriban egyértelműen el kellett határolódnunk tőlük.

Ezután az őr sorban leolvasta az udvaron maradt külsőpolgárok tarkójába ültetett azonosító csipeket, és beregisztrálta őket. Szinte az összes fiatal nő és a fiatal férfiak egy része is a pszichológiai kísérletek osztályára került, míg az idősebb foglyokat a fiziológiai kísérleti szárnyba irányították. Amennyiben terhes egyedek is akadtak a csoportban – ami ritkán fordult elő –, őket is a fiziológiai részlegbe küldték. Értékes információkat lehetett gyűjteni róluk, különösen a gyógyszer- és mérgezési kísérletek során.

Egy eset különösen élesen megmaradt bennem, amikor az egyik rab az ellenőrzést végző őr arcába köpött. A kísérleti egyed egy fiatal nő volt, feltűnően izmos és egészségesnek látszó egyén. Az ablakban álltunk, és szinte visszahőköltünk a látványtól. Undorító, mondta Jin, és úgy tett, mintha öklendezne. Egy külsőpolgár nyála! Tiszta horror, mondta Igor. Ki tudja, miféle betegségeket terjesztenek, a hírekben egyfolytában a bádogviskós falvakban terjedő különféle vírusokról beszéltek. Még mi is tudtuk, hogy a külsőpolgárokat nem szabad puszta kézzel megérinteni. Engem is a rosszullét környékezett, de az érzés, amire igazán kíváncsi voltam, sokkal mélyebben gyökerezett. Megpróbáltam elképzelni, mit érezhetett a nő. Milyen lehetett az ő dühe?

Az őr ösztönösen felemelte a fegyverét, de az apám nem engedte meg, hogy lőjön, mert a kísérleti egyedek attól kezdve, hogy leszálltak az udvaron a teherautókról, az intézet tulajdonába kerültek. Az egyedek nagyon értékesek voltak, gyorsan fogytak, és sosem volt belőlük elegendő.

Figyeltem, ahogy apám odalép a női egyedhez, és mond neki valamit, amit nem hallhattam az üvegen keresztül. A nő lehajtotta a fejét, a düh egy pillanat alatt visszahúzódott a felszín alá. Az apámnak még hozzá sem kellett érnie, mivel a szavai ökölnél is súlyosabbak voltak. Ilyen a valóságos hatalom, gondoltam, miközben az ablakból figyeltem. Akkoriban az volt a leghőbb vágyam, hogy egy napon én is olyan legyek, mint az apám.

Időközben odakint az udvaron véget ért az ellenőrzés, az egyedeket sorokba rendezték aszerint, hogy kit hova irányítanak tovább. Kívülről nézem az eseményeket, mint egy filmet. Az apám ott áll középen fehér köpenyben, ahogy már számtalanszor ezelőtt. Borisz Melnyikov. Nagy termetű, egyenes tartású, csendes férfi. Figyelem őt a sötétből. Bizonyosfajta elégedettséget érzek, amiért én láthatom őt, ő viszont nem láthat engem.

– Sejtettem, hogy itt talállak! – töri meg a csendet egy ismerős hang.

Magas, tagbaszakadt, őregyenruhába öltözött férfi közeledik felém mosolyogva. Beletelik egy kis időbe, mire felismerem az érkezőt: Igor az. Megnyúlt, vállasabb lett, és elveszítette fiús vonásait.

– Igor! – kiáltok fel, és üdvözlésre nyújtom a kezemet. – Jól áll neked a kék.

Igor megragadja a kezem, és keményen megszorítja. Arcán az ismerős, kissé komoly mosoly. Nézem a kék overallt, és a ruhán díszelgő aranyszínű sast. Szomorúság fog el, Igor viszont csak úgy sugárzik a büszkeségtől.

– A mindenit neki, Alekszej! Mennyi idő is telt el azóta? – kérdezi.

– Három év.

– Amikor utoljára találkoztunk, még a bajuszod sem serkent.

– Ahogy neked sem.

Igor elneveti magát, és a nevetése visszavisz évekkel korábbra, ami egyszerre mindenféle emléket is felkavar bennem, jót is, rosszat is. Igor mellém lép, és a korlátra könyököl. Odakint az ápolók elkezdik beterelni az új kísérleti egyedeket az intézetbe.

– Még nem engedték meg, hogy részt vegyek a szállítmány szortírozásában – közli Igor csalódottan. – Csak néhány hete kezdtem el ezt a munkát, ezért még tapasztalatokat kell szereznem, mielőtt igazi feladatokat kaphatok. A járőrözés kicsit egyhangú, de muszáj valahol elkezdeni. Még sok szar melót kell csinálnom, amire parancsnok leszek, de türelmes vagyok.

– Édesanyád biztosan nagyon büszke rád – mondom, ahogy ez ilyenkor szokás.

– Úgy bánik velem, mint valami herceggel. Azelőtt még arra sem volt hajlandó, hogy bevesse az ágyamat, bezzeg most…

Igor félbehagyja a mondatot, és mindketten kibámulunk a fekete estébe, nézzük, ahogy az utolsó egyedeket is bevezetik az épületbe. Igor nemsokára folytatja:

– Most, hogy délen újra háborúznak, a hadseregnek nagy szüksége van újabb katonákra. Szerintem egy év múlva már én is ott leszek a sűrűjében.

– Tényleg? Ez fantasztikus! – felelem, azonban egyre jobban erősödik bennem egy szorító érzés. A hírjelzőm halkan jelez a zsebemben, hogy megint egy friss hír vár elolvasásra. Ismét sikerült egy újabb nagy győzelmet aratni, elfojtani egy konfliktust, vagy gyökerestül kiirtani a lázadók egyik sejtjét.

– Szóval végeztél – szólal meg végül Igor, csak hogy mondjon valamit. – Mit akarsz csinálni ezután?

– Tél végén Pekingbe utazom, ott fogok orvostudományt tanulni.

A válasz készen jön, gondolkodás nélkül. Már gyerekkoromban belém ültették.

– Ezek szerint jóatyád nyomdokaiba lépsz. Ez igazán szuper. Mindig is te voltál köztünk a legokosabb.

Meglepődöm, és a szemem sarkából Igorra pillantok, de úgy tűnik, őszintén beszél. Milyen zavarba ejtő ilyen módon visszatérni a múltba, mintha az utóbbi évek csupán egy mellékmondat lettek volna a történetemben.

– Az apádból itt közben nagy fejes lett – mondja Igor.

– Igen, hallottam róla.

– Jó fej. Engem mindig támogatott.

Melnyikov magas alakját nézem a sötétségen keresztül, és nem tudok mit válaszolni.

– Nem jártál itt látogatóban, amióta elmentél. Nem engedtek el szünetre?

– Az út olyan hosszú, hogy inkább a szüneteket is az iskolában töltöttem, és tanultam.

– Végül is érthető. Mondd csak, tulajdonképpen milyen az élet Moszkvában? – teszi fel a kérdést Igor, miután engedi, hogy győzzön a kíváncsisága. Én viszont nem állok készen, hogy épp most visszatérjek Moszkvába, arra pedig végképp nem, hogy Igorral. Ha csak résnyire is kinyitom az ajtót, minden rám zúdul. Ehelyett azt válaszolom, amit valójában hallani akar:

– Moszkva nem olyan különleges, mint amilyennek mondják. Több van mindenből, így problémából is.

Reménykedem, hogy mára ennyi is elég lesz a témából. A légkondicionáló búg, két őr megy el mellettünk, és üdvözlik Igort. Elfojtom az ásításomat, de Igor észreveszi, és így szól:

– Fáradt lehetsz a hosszú út után, úgyhogy visszaengedlek pihenni. Holnap szívesen meghívlak egy italra, amikor letelik a szolgálatom. Akkor alaposabban is megbeszélhetnénk, kivel mi történt.

Igor elégedetten grimaszol, és olyan erősen veregeti meg a vállam, hogy megtántorodom.

– Jó öreg Alekszej! Semmit sem változtál – jegyzi meg mosolyogva. Sejtelme sincs róla, mekkorát téved.

3. fejezet
KÍSÉRLETI EGYED

A TEHERAUTÓT emberszag tölti be. Mocsok, izzadság, félelem. Ebben az állott levegőben érzem mindazoknak a szagát, akik előttünk utaztak ezen a kocsin. Kezdetben udvarias vagyok, és állok: utaznak velünk olyanok, akik még nálam is legyengültebbek. Egyszerűen nincs annyi hely, hogy mindenki leülhessen, húszan vagyunk, a jármű viszont nem túl nagy.

De ahogy folytatódik az út, közben pedig hosszabb időkre megállunk, és egyre újabb foglyokat zsúfolnak fel a kocsira, belefáradok az udvariaskodásba. Összegömbölyödöm, mint egy macska, a ládák mellé telepszem le, felhúzom a térdem a mellkasomhoz, és megpróbálom olyan kicsire összehúzni magam, amennyire csak tudom. Megpróbálok aludni. Alszom is.

Egy idő után a fény ismét megváltozik, és új nap kezdődik: a reggel keskeny sugárnyalábként próbál beférkőzni a teherautó platója fölé kifeszített ponyva résén. A fény felé fordítom az arcom, és mohón szívom magamba a kintről beáramló friss levegőt. Párás a leheletem. A ponyva nyílásán keresztül havat és erdőt látok. Erdőt! Amióta fogoly vagyok, egyáltalán nem láttam fákat, csak a cellám kőfalát, az ablakomból pedig mindig ugyanazt a darabka eget.

Nagyon hideg van, és mi egészen közel húzódunk, hogy melegítsük egymást. Rettenetesen fázom, mert csak egy vékony póló van rajtam meg egy kopott nadrág, amiket még a börtönben adtak. Miyako imbolyogva áll mellettem, akár egy fiatal fa a szélben. A foglyok közül senkit sem ismerek név szerint, csupán őt: a legutóbbi három hónapot ugyanabban a fogvatartott-kezelő intézetben töltöttük Otasaki város szélén. Még mindig nem tudom biztosan, miért van itt, de azt hiszem, rajtakapták, amikor teljespolgároktól lopott. Közepesen súlyos bűncselekmény, nem jár halálos ítélettel, az viszont egyértelmű, hogy soha többé nem kerül haza a falujába. Ahogyan én sem.

Folytatódik az út, a ponyva résén keresztül látom, ahogy az erdő ritkulni kezd, majd teljesen eltűnik, a fák helyét házak veszik át, magasabbak, mint amilyeneket valaha láttam. Elhúzódom a nyílástól, és lehunyom a szemem. Szemhéjam mögött egyre látom a hegyeket.

Amikor a teherautó nagyot rándulva végre megáll, felhajtják a ponyvát, és egyszeriben az esős ég mélykékje borul ránk. A város vakító fényei visszatükröződnek az égboltról, ami természetellenes, sárga színűre festi a felhőket.

Valamilyen épület belső udvarára hoztak bennünket, de nem látok magam körül egyebet, mint magas falakat és fölöttük a sötétkék égboltot. Nem hiszem, hogy ez a hely sokkal rosszabb lehet, mint az, ahonnan jövünk.

Közel vagyunk a tengerhez, sós levegő szagát érzem. A tenger illatát mindenhol fel lehet ismerni. Arcomat abba az irányba fordítom, ahonnan a sós illatot érzem, közben egy őr leolvassa a tarkómba ültetett azonosító csipet. Mindenkinek van ilyen, aki származását tekintve japán, külsőpolgár. A szkenner háromszor csipog. Bár nem szeretném, automatikusan felmondom magamban az azonosító számomat. Szeretném magam elszakítani tőle, hogy végre egyszer csak én legyek, de soha nem kaptam arra esélyt, hogy megválaszthassam a saját életem, és ezt a jogot most sem fogom megkapni.

Ugyanúgy, ahogy Miyakót, engem is beállítanak egy sorba, melyben főleg fiatal nők vannak. Az összes férfit és az idősebb nőket egy másik sorba irányítják. Mire lehet ebből következtetni? Egyetlen magyarázatot sem tudok rá találni. A távolabb álló orvosok egymással beszélnek, közben bennünket méregetnek. Legszívesebben odakiáltanám nekik, hogy nézzenek máshova, de nem bírok. A testem már túl sok fölösleges ütést kapott. Sűrűsödik a homály, és végül egészen beesteledik, mire beterelnek bennünket az intézetbe. Amikor átlépem a küszöböt, újra megfogadom, hogy ez az utolsó alkalom. Hogy a következő küszöb, amin átlépek, az a saját otthonom küszöbe lesz.

Sosem lehet tudni, gondolom, de egyre nehezebb hinni benne.

* * *

ELSŐ VIZSGÁLAT / Kísérleti egyed Y-981

Az új időszámítás szerinti 212. év első havának ötödik napján

Az első vizsgálatot végző személy: Borisz Melnyikov

Nőnemű egyed. Életkor: 18 év. Egészséges.

Vérvétel elvégezve, nincsenek fertőző betegségek. Ettől függetlenül a fertőtlenítés és féregtelenítés előtti intézkedések végrehajtása során javasolt a szokásos körültekintés, valamint steril kesztyű használata.

Az első vizsgálat során nem merül fel semmi megjegyzésre méltó. A vizsgálati szituációban az egyed engedelmesen viselkedik, könnyen kezelhető. Ugyanakkor a börtön feljegyzéseiben említés szerepel erőszakos magatartásról: gyógyszerezést javasolunk (kezdetben 5 mg Hafal naponta kétszer, az adagolás szükség esetén később emelhető), valamint óvintézkedésként a körmök eltávolítását.

Az egyed kognitív képességei tekintetében megfelel a külsőpolgárok átlagos szintjének. Érti a beszédet, kérdésre válaszol, engedelmeskedik a parancsoknak. Folyékonyan beszéli a közös nyelvet. Az első beszélgetés alapján a kísérleti egyedet a pszichológiai kísérletek osztályára irányítom, memóriamanipulációs kísérletre.

4. fejezet
MARIJA

A VÍZEN lebegő város sötétedés után veszélyes hely még azok számára is, akik úgy ismerik, mint az otthonukat. Különösen árapály idején kell óvatosnak lenni, mert erősek az áramlatok, és ennyire távol, a város belsejében nincsenek fények. A víz alatt sok a lom, amelyek zátonyokat alkotnak, amikre emlékezni kell, és tudni kell őket kikerülni.

Egész héten esett az eső, és a színültig megtelt csatorna hullámzik körülöttünk. Az elhagyott város mintha az áramlatokkal együtt imbolyogna és lebegne. Éppen visszatérőben vagyunk a beszerzőútról, hamarosan megérkezünk. Gondosan leszámolom magamban a kanyarokat, és az ismerős jeleket figyelem, mintha csak térképet olvasnék. A régi bankház után még egyszer be kell fordulni jobbra, azután már nincs sok hátra.

Egy hatalmas, üvegfalú épület emelkedik ki a sötét vízből, akár egy néma hegy, és hajónk halkan elsiklik mellette. Kikerülünk egy korhadó fakoronát, majd Petrov a csatorna közepére kormányozza a kis hajót, ahol az erős áramlatnak köszönhetően gyorsabban tudunk haladni.

Hirtelen megrándul a hajó, és valami végigkarcolja a fenekét. Szitkozódom. Oldalra billenünk, egy pillanatig már azt hiszem, hogy betör a víz a hajóba, de a felszínen maradunk.

– Lámpaoszlop? – kérdezi Petrov inkább magától, mint tőlem.

– Amikor ilyen magas a vízállás a sok eső után? Nem hiszem. Biztos valami lom. Várj csak, kinézek, hátha látok valamit.

A tapasztalatlan Szasa bekapcsolja a szolármécsest, amit csak vészhelyzetben lenne szabad, mire én rögtön rászólok. A fény veszélyes ezen a vidéken, idevonzza a kíváncsi tekinteteket, és magához csalogatja az éjjeli lepkéket. Utasításomra gyorsan kikapcsolja a mécsest, de miután belenéztem az éles fénybe, egy darabig semmit sem tudok kivenni a sötétben. Belenyúlok a hűvös vízbe, és olyan messzire nyújtom a karom, amennyire csak tudom. Kezem fémszerű tárgyat tapint.

– Valami ócskavas lesz. Lefogadom, hogy egy régi autó. Olykor felemeli őket az áramlat a felszínre – magyarázom Szasának.

Aztán hallok valamit. A hang forrása valahol előttünk lehet. Petrov hangtalanul kiemeli az evezőt a vízből, mire én is így teszek. Ő szintén hallotta a hangot, tekintetében aggodalom tükröződik. Hallgatózunk a sötétben. Valahonnan csobbanás hallatszik, és mi abban a pillanatban a hajó fenekéhez lapulunk.

Megláttak minket.

Ezt már azelőtt tudom, mielőtt kigyúlnak a pásztázó fények, és a hadsereg motorcsónakjai fülsiketítően felberregnek. A csendben a hangok megtöbbszöröződnek, végigsuhannak a vízen, és beszorulnak a toronyházak közé, amelyek magas falai foglyul ejtik őket.

Nincs idő gondolkodni. Egy szempillantás alatt bevillan mindaz, amit a kiképzésemen megtanultam: bukj le a víz alá, menekülj, keress menedéket! Petrov már a vízben van, én felállok, és Szasát ráncigálom a kabátujjánál fogva, de a fények már odaszögezték a helyéhez.

Lebukom a fénycsóvák elől. Mélyen a felszín alatt a víz hideg és koromsötét. Kétségbeesetten idézem fel: tíz métert balra, ott van egy lakóépület, nyitott ablakok meg ajtók, oda kell eljutnom. Kezem a sötét vizet tapogatja, a lábam kapál, távolról vastag, a vízen is áthatoló hangokat hallok. Sikerült elúsznom előlük.

Vigyázz, ne ússz túl mélyre! Vigyázz, a víz alatt rengeteg a limlom. Vigyázz, nehogy eltéveszd az irányt! Vigyázz, nehogy pánikba ess!

A kezem végre épület falát tapintja, amire levegő után kapkodva felrúgom magam a felszínre. A fények még mindig túl közel vannak, de én jó irányba haladok. A fénycsóva a vizet pásztázza, és jóval távolabb észreveszek egy fejet, amely úgy bukkan fel váratlanul a felszínre, mint egy dugó, fekete haj és sápadt arc, levegő után kapkodó száj. Az ördög vigyen el, Szasa!

A fény egyenesen az arcába világít, ő hunyorog, és segítségért kiált, a mi nevünket kiabálja! Teljes pánikban van. Látom, hogy erősen vérzik a feje. Ennyire könnyű, elég hozzá egyetlen rossz mozdulat. Ezeken az utcákon több mint tíz méter magasan áll a víz, de a fenéken még mindig akadnak régi épületszerkezetek, lámpaoszlopok, fatörzsek meg a jó ég tudja, mi minden, ami sérülést okozhat a víz alatt.

Petrov keményen megragadja a vállamat. Gyere, mondja a tekintete, és újra lebukunk.

A víz alatt a kezem a nyálkás falat tapogatja, amelyen zöldes bolyhok nőnek. A tüdőm levegőért kiált, végül találok a falon egy nyílást, amely valaha ablak volt. Beúszom rajta Petrov nyomában. A lábam beleakad valamibe, és amikor odahajolok, hogy megnézzem, mi az, beütöm a fejem. Egyszeriben nem tudom, melyik irányban van a felszín, vizet nyelek, kezemmel kétségbeesetten hadonászok, emelkedem, emelkedem, emelkedem, amíg végre elérem a felszínt.

Nem sokkal a mennyezet alatt lebegünk, a plafon és a vízszint között csak nagyjából fél méter lehet, de mivel még tart a dagály, nincs sok időnk.

Elkapták Szasát.

Micsoda idióta! Habár nagyon jól tudom, hogy valójában nem lehet rá haragudni. Még olyan fiatal, tizenhat sincs. Még nem ismeri a várost. Másrészt tökéletesen tisztában vagyok vele, hogy az, ami Szasával történt, megtörténhetett volna közülünk bárkivel.

A veszély pedig még nem múlt el. A víz folyamatosan emelkedik, a testünk egyre hidegebb, a szívünk egyre lassabban ver. A motorcsónakos férfiak még mindig cirkálnak odakint, és bennünket keresnek. Halljuk a hangjukat. Gyertek elő! Akik megadják magukat, kegyelmet kapnak! De nem bírják sokáig. Nem követnek bennünket ilyen helyekre, soha nem jönnek utánunk a vízbe. Csak ijesztgetnek. Ez egyelőre még a mi világunk.

A víz egyre emelkedik. Lassabban, mint eddig, de emelkedik. Még harminc centiméternyi levegő. Hátrahajtom a fejem, hogy levegőt tudjak venni. A lábamban lüktető fájdalmat érzek, a seb vérzik, de a sérülés nem súlyos. Továbbra is tudom mozgatni a lábujjaimat. A hangok lassan távolodnak, és hamarosan ismét csend lesz körülöttünk. Sokáig várunk. Petrov óvatosan veszi a levegőt, mintha megpróbálna hozzászokni ahhoz, hogy lassacskán teljesen elfogy, de a víz szerencsére nem emelkedik tovább.

Talán mégsem halunk meg ma éjszaka.

– Egy teljes hétre való készlet volt – sóhajtja Petrov.

– Igen, tudom.

Nem említjük Szasa nevét.

– A francba! Ezelőtt soha nem jöttek el idáig.

– Már sehol sem biztonságos – válaszolom.

Dermedt tagokkal kiúszunk az ablakon.

* * *

A többiek hallották a motorok zúgását meg a hangosbeszélőket, és eljöttek megkeresni bennünket. Nem kell sokáig úsznunk, mert Liu és Vaszilij már jönnek is értünk a csónakjukkal, és nagy nehezen kihúznak minket a vízből. Annyira reszketek, hogy képtelen vagyok beszélni, de nincs szükség szavakra. Tudják jól, hogy induláskor még hárman voltunk.

Leginkább az fáj, hogy elveszítettünk egy hétre való élelmiszert. Ez azt jelenti, hogy vagy újra fel kell kerekednünk a városba, vagy megint éhezni fogunk. Nem engedhetünk meg több ilyen hibát. Itt jó ideje ajándék minden pillanat, a mai este után ezt már egyikünk sem vitathatja. Szeretném remélni, hogy elég lesz az idő, de minél tovább tart ez az időszak, annál nehezebb bizakodni. A csónak fenekén felszínes hideg téli álomba merülök, miközben keresztülsiklunk a lebegő városon hazafelé. Álmomban azonban innen messze járok egy kis faluban, ahol születtem. Anyám ölében ülök az ablaknál, és nézem, ahogy egyenruhás férfiak a házakból elkobzott holmikat égetnek a téren.

5. fejezet
ALEKSZEJ

VISSZATÉRÉSEM másnapján szándékosan korán ébredek, de mire átmegyek az ebédlőbe, Melnyikov már megreggelizett, és elment dolgozni. A reggelizőasztal már meg van terítve, én pedig gyümölcsöt, kenyeret, sajtot szedek a tányéromra. Annyi étel van az asztalon, mintha egy nagy társaság számára lenne tálalva, holott csak mi ketten reggelizünk. A bőségnek ilyen mértéke azelőtt hidegen hagyott, de a Moszkvában töltött évek ráébresztettek, hogy sok dolgot másképp lássak. Lassan rájöttem, mennyi mindent nem mutatnak meg a hírjelzők.

Melnyikov üzenetet hagyott, amelyben arra kért, hogy reggeli után menjek a fertőtlenítő részlegbe, mintha csak tudná, hogy éppen ez az egyetlen hely az egész intézetben, ahova nem megyek szívesen. Gyerekkoromban nem irtóztam a zárkarészlegtől, mert a kísérleti egyedek általában a saját celláikban voltak, bezárva, vagy ápolók kísérték őket a folyosókon a napi kezelésekre. A tekintetük üres volt, olyannak látszottak, mint akik már mindenbe beletörődtek, nem beszéltek és nem kiabáltak. Még a műtőterem sem riasztott. Gyakran ültem a karzaton, onnan figyeltem, ahogy Melnyikov különféle beavatkozásokat végez a lekötözve fekvő kísérleti egyedeken. Soha nem néztem a kísérleti egyedeket, mindig csak Melnyikovot. Reméltem, hogy az apám legalább egyszer felpillant a karzatra, és meglát, ahogy ott ülök az első sorban, nyílt és egyenes tekintettel, rezzenéstelenül.

A fertőtlenítő részlegbe viszont nem szívesen jártam be. Természetellenes csendjük és a kísérleti egyedek üres tekintete nyomasztott. Még most sem tudom, mi minden történik a zárt ajtók mögött, de annyit igen, hogy az emberek ott válnak kísérleti egyedekké, ott fosztják meg őket a nevüktől és énjüktől.

Félresöpröm Melnyikov üzenetét, és enni kezdek. Kanalamat az élénkzöld kivi gyümölcshúsába mélyesztem, és megkóstolom, de muszáj rögtön ki is köpnöm. A kivi ugyan szép, a gyümölcshús lédúsnak látszik, de az íze idegen, tömény. A legtávolabbi kolóniákra egyszerűen nem jut első osztályú gyümölcs, bizonyos dolgokról még az elit is kénytelen lemondani.

Melnyikov vajon tudja, hogy silány minőségű gyümölcsöt eszik? Az ízetlen ételt kóstolgatom, eközben egy újabb tiltott kérdés ötlik fel bennem. Ha mi, az Unió felső osztálybeli teljes állampolgárai ilyen szemetet eszünk, akkor mit ehetnek azok, akiknek nincs tizenöt szobás lakásuk, mint Melnyikovnak?

Behunyom a szemem, és felidézem azokat a képeket, amelyeket hónapokkal ezelőtt egy moszkvai lakótelepi lakásban láttam. Éhező emberek álltak egymás mellett, a háttérben egy falu valahol vidéken. Az arcok beesettek voltak, a szemek olyan mélyen süllyedtek a szemgödörbe, hogy szinte feketének látszottak. Egy anya kisgyermeket tartott a karjában, akinek a tekintete üres volt. Az apák és a férfiak komoly arccal álltak, kezük mellükön keresztbe fonva. A szemükben dac lobogott. A háttérben az Unió szakadozott zászlaja repkedett a szélben, akár egy kérdőjel minden fölött.

Ezek a rendkívüli ritkaságszámba menő fényképek a Halál Völgyének elnevezett fotósorozatába tartoznak, amelyet egy ismeretlen fotográfus örökített meg körülbelül harminc évvel ezelőtt a Keleti Kereskedelmi Szövetségek Uniójának egyik falujában. A szakértők úgy vélik, hogy a képek Régi-Kína területén készültek. Ezeken a fotókon kívül nagyon kevés fénykép létezik az Unió vidéki területeiről az elmúlt évekből, ami rendkívül gyanús, magyarázta szenvedélyes hangon új ismerősöm, Vagyim kis társaságunknak, akik összegyűltünk meghallgatni.

Akkor még vitába akartam vele szállni. Valamiféle tűz lobbant fel bennem, mielőtt megakadályozhattam volna: a korábbi nemzedékek kötelességtudata, hűsége, amit öntudatlanul én is magamban hordoztam. De épp nemrég mutatták a híradóban, ahogy betakarítják a rizstermést, és ünnepelnek a falvakban, mondtam égő arccal, habár magam is jól tudtam, milyen nevetségesen hangoznak a szavaim.

Vagyim türelmesen elmagyarázta nekem, akár egy gyereknek: igen, valóban, én viszont nem beállított, hanem titokban készült fényképekre gondolok. A hírvideóknak semmi köze a valósághoz.

Láttam képeket emberekről, amint a mezőn dolgoztak, vagy összegyűltek szerény vacsorájuk körül. Minden arcon mesterkélt kifejezés volt, a mosolyukban volt valami hisztérikus és nyomasztó, a sovány arcokon kidomborodtak a fogak körvonalai. Nehezen tudtam elhinni, hogy a fényképek igazat mondanak. A fotókon látható éhező emberek a honfitársaim voltak, teljespolgárok, nem külsőpolgárok, mint ahogy először feltételeztem. Természetesen azt mindenki tudta, hogy a külsőpolgárok ínséges körülmények között élnek zárt falvaikban, de ez távoli volt, és nem érintett bennünket. Ezzel szemben az, hogy az Unió kegyetlenül bánik a sajátjaival, képtelen gondolatnak tűnt még azután is, hogy láttam a képeket. Továbbra is kötelességemnek éreztem, hogy mondjak valamit.

Már elnézést, de nem lehet, hogy ez csak valami olcsó Unió-ellenes propaganda, vetettem ellen, és kényszerítettem magam, hogy felálljak. A lakásban minden tekintet rám szegeződött. Ki tudja bizonyítani, hogy a képek valódiak, nem pedig beállítottak? Egész életemben a Keleti Kereskedelmi Szövetségek Uniójában éltem, de soha nem éheztem, és nem tapasztaltam semmiféle nélkülözést.

Vagyim sajnálkozó pillantást vetett rám. Biztos vagy abban, Alekszej Melnyikov, egy főorvos fia, az elit gyermeke, hogy a te valóságod ugyanolyan, mint a miénk? A vászonra kivetített képet néztem, amelyen egy sovány férfi esti mesét olvasott a gyermekeinek egy szobában, amelyben csupán egy matrac volt a földön. A gyerekek egymás mellett feküdtek a matracon, és tágra nyílt szemmel a mennyezetet bámulták. A kislány arca körül fekete legyek rajzottak. Te a felső osztályba tartozol, ők pedig szegény mezőgazdasági munkások egy félreeső vidéken. Mit tudsz te róluk és arról, hogyan élnek?

Habár azon az első napon még nem vallhattam be magamnak sem, már akkor tudtam, hogy a képek nem hamisítványok. Nem volt rajtuk semmi mesterkéltség.

Ha Melnyikov tudta volna, milyen világba küld engem három évvel ezelőtt, alaposabban megfontolta volna a döntését. Moszkva, amit Melnyikov annyira csodált, csupán árnyéka volt önmagának. Rövid hangüzeneteimben soha nem meséltem Melnyikovnak arról, mit láttam a városban, és minél hosszabb időt töltöttem Moszkvában, annál biztosabb voltam abban, hogy Melnyikovnak fogalma sincs róla, hogyan állnak a dolgok valójában az intézet falain kívül. Számára az intézet volt a világ középpontja, amit egyáltalán nem is hagyott el.

Beleborzongok a gondolatba, hogy ha nem mentem volna el, talán most elégedetten ülnék itt, és jó étvággyal fogyasztanám ezeket az ételeket, azt hinném, hogy szerencsés vagyok.

* * *

Átmegyek a magas mennyezetű folyosón a nyugati szárnyba, ahogy már olyan sokszor azelőtt. A plafon közelében cirkáló megfigyelő drónok láthatatlan szemekként követnek, minden ajtó zárva, és mindegyik előtt őr áll. Ebben az intézetben túl sok a zárt ajtó.

Lemegyek lifttel a földszintre, a fertőtlenítő részlegbe. Xao jön velem szembe.

– Sietsz? – kérdezem, csak hogy kérdezzek valamit. Ő bólint. Az arckifejezése kifürkészhetetlen.

– A munkának ez a része sohasem lesz könnyebb, még húsz év után sem – sóhajtja.

A tenyerem izzadni kezd. Mégiscsak be kellett volna vennem legalább egy kevés efexát, megnyugtatja az idegeket. Xao megáll egy ajtó előtt, amelyen a Vízterápia 2 felirat szerepel, és megnyomja az ajtócsengőt. Melnyikov nyit ajtót steril védőöltözékben. Magas, még most is magasabb nálam, óriási minden elképzelhető módon. Az arcát védőmaszk takarja, csak a szeme látszik.

– Szervusz, Melnyikov! – köszönök, és kezet nyújtok. Melnyikov megfogja, és keményen megszorítja. Mindig így szólítottuk egymást, amióta csak az eszemet tudom. Melnyikov mindig Melnyikov volt, sohasem apa. Én pedig mindig fiú voltam, sohasem Alekszej.

– Szervusz, fiú! – üdvözöl. – Gyere csak beljebb, de tartsuk higiénikusan a helyiséget! Bekészíttettem számodra munkaruhát az oldalszobába.

Nem kérdezősködöm, hanem egyenesen a kis helyiségbe megyek, és ugyanolyan steril védőruhába öltözöm, mint amilyen Melnyikovon van. Az overall túl nagy méretű, a nadrágszár lobog az egyszer használatos védőcipő felett. Ostobának érzem magam. Idegenkedem az ilyen helyektől, amivel persze Melnyikov is tisztában van. Gyors, fürkésző pillantással mér végig, amikor belépek védőoverallomban a vízterápiás terembe.

Az apám rendkívül zseniális ember. Ezt gyerekkoromban, mások beszédéből értettem meg. Melnyikov úttörő, kutató, tudós. A memóriamanipulációs kutatások terén ő egymaga több újítást vezetett be, mint az előtte tevékenykedő kutatók együttvéve. Lehetséges, hogy az ember egyszerűen nem képes egyszerre több szerepet betölteni. Melnyikov egészen különleges kutató, de minden más elvész ezen tehetsége mellett. Szinte egyáltalán nem beszél. Nincs olyanfajta karizmája, mint Xaónak, aki bárkire képes hatást tenni. Emiatt csodálkoztam, amikor hallottam, hogy Melnyikovot nevezték ki vezető orvosnak. Tehetségesebb, mint Xao, de hiányzik belőle a vezetői karizma. Azonban továbbra is olyan a tartása, akár egy fiatal férfinak, és amikor beszél, mindenki elhallgat körülötte, és rá figyel.

– Hosszú idő után tegnap végre új szállítmányt kaptunk. Szerencsés vagy. Már arra gondoltam, hogy kénytelen leszek a fiziológiai kísérletekhez helyezni téged, mivel hónapok óta egész egyszerűen egyetlen új egyedünk sem volt. Megváltoztak az idők, a foglyokat egyre gyakrabban küldik kényszermunkára vagy egyenesen ki a frontra, nemtől függetlenül. De most…

A szoba belseje felé pillant. Nem követem a tekintetét, amúgy is tudom, hogy a helyiségben rajtunk kívül jelen van egy harmadik személy is, egy kísérleti egyed. Még nem akarom látni. Ruhám alatt a bőröm nyirkos, a verejték lassan csurog lefelé a két lapockám között.

– Az üzenetedből úgy értettem, hogy szeretnéd gyarapítani a tudásod, mielőtt megkezded az orvosi tanulmányaidat. Esetleg van olyan részleg az intézetben, ami kifejezetten érdekel?

Erre a kérdésre természetesen csupán egy helyes válasz létezik, de azért úgy teszek, mintha eltöprengenék.

– A pszichológiai kutatások. Különösen a memóriamanipuláció.

– Nos, ebben az esetben a lehető legjobbkor érkeztél. Amint értesültem, hogy új szállítmány várható – ráadásul aznap, mint te –, támadt egy ötletem. Szeretnék egy saját kísérleti egyedet adni neked.

Kérdőn felvonom a szemöldökömet.

– Egy saját kísérleti egyedet?

Az igazat megvallva abban bíztam, hogy csendesen tölthetem el az orvosi tanulmányaim kezdetéig hátralévő hónapokat. Hogy lesz egy kis időm tisztázni magamban bizonyos dolgokat, amit már túlságosan is régóta próbáltam halogatni. Persze gondoltam, hogy Melnyikov talál valami kis munkát a számomra, de semmi ilyesmire nem számítottam.

– Nyilván nem gondoltad, hogy csak pihengetsz meg lógatod a lábad, és lopod a napot? – kérdezi Melnyikov szárazon.

– Természetesen nem.

– Ne aggódj, fiú! Nem te egyedül leszel felelős a kísérleti egyededért. Én fogom felügyelni a folyamatot az elejétől a végéig. De arra gondoltam, érdekes lehetne végigkövetned egy kísérleti egyed útját ennek a tabula rasa-projektnek a különböző fázisain keresztül. Tisztában vagyok vele, hogy csak rövid ideig leszel itt, és ezalatt közel sem mindent tudok megtanítani neked, de annyit mondhatok, hogy jócskán szert tehetsz itt némi tisztességtelen előnyre a diáktársaidhoz képest.

– Fantasztikus lehetőségnek hangzik – felelem, és érzem, ahogy forróság önti el a tarkómat.

– Engedd meg, hogy bemutassam: ez itt az Y-981 kísérleti egyed – mondja Melnyikov, és a szoba belseje felé mutat. – A gyakorló projekted.

Most már muszáj odanéznem. A kísérleti egyed nyakig egy forró vizes tartályban van. A tartály plexifalán keresztül látom a lány meztelen testét: a bordák törékeny ketrece átsüt a sápadt bőrön, a mellek kicsik, a vállon régi, már sárgás zúzódás nyoma látszik. Fiatalabb, mint gondoltam, talán velem egyidős. De mégis nehéz megbecsülni az életkorát, mert nagyon sovány, és egészen rövidre van vágva a haja. A fejére húzott latexsapkából vezetékek indulnak ki, amelyek egy nagy készülékhez csatlakoznak a tartály mögött.

– A projektben fiatal nőkkel sikerült a legtöbb eredményt elérnünk. Megfelelő életkorban vannak olyan szempontból, hogy az agyuk kellően fejlett ahhoz, hogy kibírják akár a kemény kezeléseket is, másrészt kevesebb törlendő emlékük van, mint egy idősebb egyednek, és könnyebb ezeket eltávolítani.

Egyfolytában bólogatok, és továbbra is próbálok elnézni a kísérleti egyed mellett. A mezítelenség nem zavar. Ellenben annál megrázóbb a lány tökéletes kiszolgáltatottsága. Erősen begyógyszerezték, nyilvánvaló, hogy még a mi jelenlétünket sem észleli. A szeme valahová a messzeségbe réved, a szája időnként egy-egy hangtalan szót formál.

– Mit mutatnak az értékek? – kérdezi Melnyikov, és fejével a készülék felé int, ahova a szenzorokhoz kapcsolt vezetékek kacskaringóznak.

Átmegyek a helyiségen a víztartály mögött elhelyezett monitorhoz. Felpillantok, és látom a kísérleti egyed simára borotvált fejét. A tarkója csupasz és kecses, a tövében halvány, keskeny heg. Rosszullét fog el, muszáj másfelé néznem.

– Mennyit mutat a legalsó érték? – kérdezi Melnyikov. Több számot is látok a hosszú oszlopokban, és valami görbe mozog a kijelzőn kényelmesen, mint egy egyenletesen emelkedő és ereszkedő hullám.

– Pontosan nyolcvanat – válaszolom anélkül, hogy érteném, ez mit jelent.

– Pompás! – bólogat elégedetten Melnyikov. A készülék a kísérleti egyed feje mellett jóváhagyó sípoló hangot hallat, mintegy Melnyikov szavainak nyomatékául, aztán folytatja a búgást.

– Miért kerülnek víztartályba?

– A víz erősen alkalizált, és pontosan negyvenöt fokos. Amikor a kísérleti egyed a vízben van, az agyába alacsony feszültségű áramot vezetünk. Igen, igen, egy kissé szokatlan, akár durvának is mondható. Kaptam is érte kritikát, de az eredmények önmagukért beszélnek – magyarázza védekezőn Melnyikov, habár eszembe sem jut, hogy vitába szálljak vele. – A vízterápia során pontosan nyomon követjük az agy kémiáját: a szabálytalanul ingadozó görbe problémákat vetít előre a későbbi fázisokra, az egyenletesen hullámzó görbe viszont jót ígér.

Melnyikov a tartályhoz megy, és elmélyülten vizsgálja az Y-981 kísérleti egyed arcát. A forró vízből gőz száll fel, amely apró gyöngyökké sűrűsödik a sápadt arcon és ajkon.

– Találkoztál már anyáddal? – kérdezi váratlanul Melnyikov.

– Még nem.

– Nagyon vár téged, amióta hallotta, hogy hazajössz. Nézz be hozzá, és üdvözöld!

Mielőtt válaszolhatnék, a kísérleti egyed agyához kapcsolt készülék mély, követelő hangon riasztani kezd. Melnyikov gondterheltté válik. A lány csapkodni kezd a tartályban, úgy kapálódzik a vízben, mintha attól félne, hogy elmerül. Tekintetem véletlenül találkozik az övével, amely nyílt, és nem kér bocsánatot.

Egészen keresztülhatol rajtam.

– Van ott valaki? Hahó! Segítség! – suttogja rekedt, alig hallható hangon. Mégsem érződik benne pánik, mesterségesen nyugodt. A lány nem veszi le rólam a szemét. Hátrálok egy lépést. Nyílik az ajtó, egy ápoló lép be, és injekciós tűt szúr az egyed karjába. A kezek azonnal abbahagyják a kapálózást, az ajkak pedig nem formálnak több hangtalan szót.

Ott állok az ajtóban, és úgy nézem ezt az egészet, mint azelőtt, kívülről. De a kép pontosan belerajzolódik a bőröm alá, és az utolsó részletig emlékezni fogok rá életem végéig.

{*} Göbölyös N. László fordítása