A fordítás alapját képező kiadás:

Indrek Hargla

Apteeker Melchior ja Tallinna Kroonika

Varrak, 2014

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Fordította:

Rácz Nóra

Szerkesztette:

Fehér Katalin

Borító:

Nagy Gábor

A könyv megjelenését az Eesti Kultuurkapital támogatta

ISBN 978 963 551 095 5

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2014 by Indrek Hargla

© Hungarian translation 2022, Rácz Nóra

© Hungarian edition 2022, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

ELŐSZÓ

TIZENKÉT esztendősen, anno Domini 1210, a Liège városa közelében fekvő Mont Cornillon-i leprások ispotályának betegápoló nővére, Julianna először látta látomásban a teliholdat, melyből hiányzott egy darabka. Látomásának köszönhetően új egyházi ünnep született, a Corpus et Sanguis Christi, avagy Úrnapja, melyen Krisztus testének és vérének szentségét, azaz az eucharisztiát ünneplik a hívek. Az új ünnep szükségességéről szóló kinyilatkoztatást Julianna először a liège-i nők szociális hálózatán belül terjesztette, és egyhamar hatalmas népszerűségre tett szert, mígnem végül beiktatták mint helyi egyházi ünnepet. 1264-ben IV. Orbán pápa – egykori liège-i fődiakónus, aki a keresztségben a Jacuques Pantaléon nevet kapta – bullát adott ki Krisztus teste ünnepének általános bevezetésére a katolikus egyházban. Az úrnapi liturgiát Aquinói Szent Tamás domonkos szerzetes dolgozta ki valamikor 1261 és 1263 között. Eleinte mégis csupán a liège-i püspökség ünnepe maradt, mígnem a vienne-i zsinat 1312-ben ismételten előírta az Úrnapja általános megünneplését. A Corpus Christi ünnepe szélesebb körben 1317 után kezdett elterjedni, amikor a vienne-i döntések ismét megerősítésre kerültek.

Ugyanezen a vienne-i zsinaton V. Kelemen pápának nagy nehézségek árán sikerült keresztülvinnie további két bulla elfogadását, melyek véglegesen likvidálták a Templomos Lovagrendet.

Az úrnapi ünnepség a nők vallásos hajlamában gyökerezik. A kérelmüket jóváhagyó egyházi hierarchia támogatásával terjedt el, és a városi polgárság ünnepeként szilárdult meg. Rövid idő alatt a városok egyik legfőbb egyházi ünnepévé nőtte ki magát, és a körmenetek rendezésében – melyek során a monstranciát körbehordozták – leginkább a városi polgárság jeleskedett. Úrnapja lehetővé tette a városlakók számára, hogy Isten iránti szeretetüket minden eddiginél jobban kifejezhessék, és az egyházi ceremóniák eddigi passzív szemlélőiből azok aktív résztvevőivé válhassanak. A keresztény államokban a templomok jelentős része a városlakók pénzéből épült, ezeket – a polgárság felajánlásainak köszönhetően – a kor művészeti csúcsteljesítményeivel díszítették. Az Úrnapja lehetőséget teremtett a polgárság számára, hogy vallási szerepét demonstrálja.

Tallinnban Úrnapja, hilligen lichames dach, először 1342-ben kerül említésre, és nem tudni, hogy ezt a szokást a hanza kereskedők honosították-e meg, vagy a domonkosok, akik az ünnep fő pártfogói és terjesztői voltak. A Corpus Christi napján megrendezett misztériumjátékokról németajkú vidéken talált első feljegyzés 1366-ból származik.

A Szent Test Céhet a 14. század közepén alapították Tallinnban német mintára. A társulás legfőbb célja a Corpus Christi napjának megünneplése és az ünnepi körmenet megrendezése volt. A semleges tagság kizárta a nagyobb céhek közötti rivalizálást, nehogy valamelyik a többinél jelentősebb szerephez jusson. A Szent Test Céh közvetítőként és szervezőként tevékenykedett, tagjai között egyaránt voltak férfiak és nők, feltehetőleg észtek is.

Mivel a Corpus Christi Luther Márton számára a katolikus naptár egyik legellenszenvesebb ünnepe volt, így ennek megünneplése Észak-Európában a reformációt követően rohamos hanyatlásnak indult.

A templomos lovagok napjainkban nagyobb népszerűségnek örvendenek, mint valaha. A velük kapcsolatos mitológia makacsul tartja magát, és egyre jobban burjánzik, bár a történelemkönyvekben a szerepük az apróbetűs lábjegyzetéhez fogható. Akarva-akaratlan Wolfram von Eschenbach teremtette meg a templomos lovagokhoz kapcsolódó mitológiát Parzival című, 1210 tájékán született verses regényével, amely szerint a titokzatos templomosok birtokában van a csodatévő Grál. A középkori olvasó bizonyára jobban értette a mű költői szimbolikáját, mint a mai áltörténész.

Németföldön a templomosok feloszlatása békésen zajlott, nem fogták őket perbe, és kivégzésekre sem került sor. Többségük belépett valamelyik betegápoló szerzetesrendbe vagy a Német Lovagrendbe, sokan közülük lívföldi rendházakban kerültek.

A tizenkilencedik században a tallinni Csorda utcában egy ház bontása során középkori lakóházhoz hozzátoldott kápolnára emlékeztető épület alapjai kerültek felszínre. A városi levéltár anyagában azonban egyetlen utalás sem található a Csorda utcában épült kápolnára. Annak idején valószínűleg kisebb lakóháznak építették, később azonban egy kereskedő költözhetett ide, aki átalakította raktárrá. A Tallinn újkori történetére vonatkozó iratok közül jó néhány utal egy középkori forrásra, mely mostanra elveszett. Az azonban több mint valószínű, hogy a szóbeli hagyomány mellett egy írásos Chronica Revaliensis{1} is létezett.

A felnémet nyelven íródott Melusine című mű 1456-ban jelent meg, szerzője Thüring von Ringoltinen, alapjául pedig egy közel fél évszázaddal korábban született francia verses dráma szolgált. Carstine Gambrinus egy valószínűleg még régebbi alnémet fordítást olvasott, melynek létezését az irodalmárok feltételezik, de bizonyítást mind ez idáig nem nyert. Carstine a leprások Szent János Ispotályában élt, mely Tallinn közelében feküdt, a déli országút mellett, az Ökörfej folyó túlpartján. Az ispotályokat – számos mai szerző állításával ellentétben – többnyire nem építették a várostól túl messzire, ahogyan az sem helytálló, hogy a leprások kirekesztés és megvetés tárgyai lettek volna. Az általános gyakorlat az volt, hogy bár a leprásokat elkülönítették az egészségesektől, a róluk való gondoskodás a közösség magától értetődő feladata volt. Az ispotály látótávolságon belül való elhelyezése állandóan emlékeztette a városlakókat az irgalmasság keresztényi kötelességére.

Az ispotály lakóinak mindennapjait az egyházi közösségek együttélési szabályai határozták meg, valóságos rendházat alkottak. Elsődleges feladatuk az volt, hogy imáikban háládatos szívvel megemlékezzenek mindazokról, akik az ispotályt alamizsnával vagy bármilyen más módon támogatták. Ezzel egy sajátos hitbéli szimbiózis jött létre – a jócselekedetekről, mint a Mennyországba szóló belépőről szóló tanítások biztosították a szociális ellátórendszer olajozott működését anélkül, hogy a közigazgatásnak ebbe adóztatással bele kellett volna avatkoznia. Az adományokból jóval több bevétele származott az ispotálynak, mint ami a mindennapi szükségleteit fedezte. Voltak saját földjei, vízimalma, és a söreladás is szépen jövedelmezett. Mindezeknek köszönhetően komoly tőke halmozódott fel, melyből hitelt nyújtottak, kamatra. Ezzel pedig a Szent János Ispotály Tallinn első pénzintézetévé, első bankjává vált.

A középkori céheket – vagy legalábbis a Németföldön tevékenykedőket – nem szabad csupán kezdetleges szakszervezeteknek vagy épp vallási közösségeknek tekinteni. A céhek eszméje összekapcsolta a vallást és a munkát. A munka biztosította a társadalom fennmaradását és virágzását, ezért Isten által jó szemmel nézett, keresztény emberhez méltó tevékenységnek tartották. A céhtagok szövetsége testvériségen és lojalitáson alapult, közösségbe való tömörülésük célja az egész társadalom javát szolgáló keresztényi jócselekedetek gyakorlása volt. A munka Istennek tetsző cselekedet. A Corpus Christi körmenetben ez a filozófia öltött testet.

1
A világ számára halott, ám isten számára élő

Tallinn, a leprások Szent János Ispotálya

1432

A LEPRÁSOK ispotályában nincsenek tükrök.

Még a templomban is nagyon odafigyel rá a pap, nehogy a kegytárgyakról visszatükröződjön valami, az ablaküveget pedig disznóhólyag helyettesíti az ispotályban. Sorstársaikat láthatják a leprások, de saját arcukat nem, hogy ne veszítsék el a reményt.

No de a víz… a víz nem hazudik. A sima vízfelszín, ez a természet alkotta tükör, ez tisztán megmutatja a betegeknek, hogy e világon nincs már miben reménykedniük. A túlvilágon, igen, ott majd talán lehet, ha valóban igaz, hogy Jézus szerette és meggyógyította a leprásokat. Hogy hogyan, arról még a templomi prédikációban sem esik szó. A Bibliában van néhány rész, amelyet az igehirdetésen nem olvasnak fel – hogy a leprások élőhalottak, és hogy a lepra Isten büntetése.

A tallinni Szent János Ispotályban most tizenkét leprás él, éppen annyi, ahányan az apostolok vannak. Néhányuk már olyan idős, hogy föl sem tud kelni, és régóta nem járt templomban. Ők nem emlékeznek, mi történt tegnap, két hónappal vagy tíz évvel ezelőtt. De emlékeznek a nevükre, a szüleikre, fivéreikre-nővéreikre, rokonaikra, akiktől búcsút vettek, és akik életük hátralévő részére ebbe az ispotályba küldték őket. Emlékeznek a házra, ahol annak idején laktak, minden egyes helyre, ahol gyerekként kószáltak, a játékaikra és az első szerelmükre. Emlékeznek olyan dolgokra, melyek életükben fontosak voltak számukra, de nem emlékeznek életüknek a leprások ispotályában eltöltött részére. Itt ők élőhalottak. Itt abban kell hinniük, hogy csakis Isten kegyelme által nyerhetnek gyógyulást.

Hisznek benne, bár saját szemével még soha senki nem látott ilyen gyógyulást. Az egyetlen kegyelem, melyben Isten a leprásokat részeltette, az az, hogy a lepra nem öl meg. Nyomorékká tesz, elorozza az ember ujjait, kezét-lábát, a látását, lenyúzza a bőrét, de nem öli meg. Ha a kór megtette a magáét, még sokáig élhet az illető, hogy aztán időskorában végelgyengülésben haljon meg.

A legöregebb leprások is emlékeznek a gyermekkorukra, és minden áldott nap beszélnek róla. Emlékeznek a leprás misékre, amelyeket régen még szokás volt megtartani. Ez volt az utolsó mise, ahol a betegnek nyilvánítottak együtt lehettek a város népével. Ott megáldották, utoljára megáldoztatták, majd eltemették őket – a világ számára –, földet szórtak rájuk, erre a célra egy nyitott koporsó állt a templomban. Ezzel halottnak nyilvánították őket. Az emberek világa ezután halottnak tekinti őket, ám Isten számára még élők.

Majd elhozták őket a Szent János Ispotályba, amely olyan közel van Tallinnhoz, hogy idehallatszik a harangszó, sőt még a városkapu nyikorgása is, amikor éjszakára bezárják. Az ispotály lakói számára azonban ez a kapu egész hátralévő életükre bezárult, ami akár nagyon hosszú is lehet, hiszen a lepra – az átkozott! – nem öl meg.

Carstine nem volt leprás.

Carstine önszántából érkezett. Tizenkét esztendősen azt kérte, hozzák ide, hogy ne kelljen többé fátyollal takart arccal végigbicegnie a városon, ne kelljen szembesülnie azzal, hogyan menekül előle a város népe, ne kelljen hallania, ahogy utálkozva összesúgnak a háta mögött, és ne kelljen látnia az emberek arcán a rémületet, amikor kezét fátylához emeli. Ezt a mozdulatot már nagyon fiatalon megtanulta – ha eleged van a csúfolódásból és a szitkokból, csak fenyegesd meg a csúfolódókat azzal, hogy föllibbented a fátylad! Erre rögtön eltakarodnak.

Carstine születése olyan borzalmas volt, hogy anyja az iszonyú fájdalmak közepette kilehelte lelkét, a bábaasszony pedig elájult. Egy szörnyszülött volt. A városban nem akadt számára hely. És hová is mehetett volna, mint az ispotályba, a többi nyomorult közé, előbb vagy utóbb úgyis idehozták volna. Akkor már inkább előbb és önszántából, mint megvetetten, kirekesztetten. Carstine nem mehet férjhez, és soha nem lesz gyermeke, még a vakok sem fogadják be maguk közé, minek alázza hát meg az ember saját magát és másokat?

Az egyetlen élőlény, aki az ő rémséges ábrázatát nap mint nap látja, és akit ez cseppet sem zavar, egy kis kölyökkutya, akit befogadott. A kutyusnak Carstine a Hopi nevet adta, ő minden áldott nap olyannak látja, amilyen valójában, fátyol nélkül.

És szemlátomást egy cseppet sem törődik vele, hogy gazdája nem hasonlít a többi emberre, hanem kifejezetten úgy tűnik, szereti őt.

Carstine több mint tíz esztendeje él az ispotályban, ahol élete legalább valamiféle értelmet nyert. Mindennap segít a leprások ápolásában, és abban reménykedik, hogy Isten megkönyörül rajta, és mielőbb magához szólítja.

Ám a Jóisten nem könyörült meg rajta. És úgy tűnik, nem is tervezi. Carstine eret vág a leprásokon, megtisztítja és bekötözi a sebeiket, megérinti őket aranyozott kegytárgyakkal… összeszedi leesett ujjaikat, és eltemeti azokat a kápolna mögötti temetőben. Ő itt, az ispotályban beteg és orvos egy személyben, örökre elzárva a világtól. Ez a sorsa, amit el is fogadott. De olykor kuncog magában, amikor a templomi prédikációban szóba kerül a mennyei kegyelem. Az ispotály papja még csak nem is sejti, valójában mennyire közel van ez a kegyelem Carstinéhez.

És minden egyes nappal egyre közelebb lesz.

Ahányszor csak feltárul az ispotály nehéz kapuja, Carstinét elfogja a bizakodás, hogy talán épp most lép be rajta a gyilkosa, aki egyszer és mindenkorra véget vet földi szenvedéseinek.

Eddig még nem jött, de egyszer el fog jönni, ebben Carstine jobban hisz, mint a mennyei királyságban. A gyilkos eljön, el kell jönnie, nem hagyhatja őt túlságosan sokáig életben, mert Carstine megtudott egy titkot, amit nem lett volna szabad. És ő ismeri gyilkosának nevét és arcát, bár az éppenséggel érkezhet álarcban is, valaki másnak a képében.

De biztosan el fog jönni. Egy szép napon eljön, vékonyka zsineggel, mérgezett borral vagy épp éles tőrrel, de eljön. És Carstine addig is türelmetlenül számolja a napokat, alázatosságot színlel, azt, hogy megbékélt a Jóistentől kapott külsővel. Ez a gyilkos a földi siralomvölgyből való menekvésének egyetlen reménye. Egy szép napon eljő, és Carstine arra kéri a Magasságost, hogy ez minél hamarabb legyen. Nem fog ellenkezni, nyugodt szívvel hagyja magát megölni.

És a titkát magával viszi a sírba. Az ispotály kapuján túli világ nem érdemes arra, hogy Carstine föltárja előttük. Bűnhődjenek csak mindahányan!

2
A gonosz dolgoktól való óvakodásra

Tallinn, a domonkosok kolostora

A JÁMBOR tallinni domonkos testvérek vérontás miatt Rotgert választották meg új priorjukká.

Rotger soha nem vallotta meg egyetlen testvérének sem, hogy szerzetesi csuhája alatt páncélinget hordott, hogy Isten igéje helyett pajzzsal védte meg magát, és hogy feszület helyett kardot tartott a kezében, mellyel sokak életét kiontotta. Nem, Rotger soha nem beszélt arról Tallinnban, hogy mielőtt beállt a domonkosok közé, katona volt. Hogy apja parancsa ellenére félbehagyta teológiai tanulmányait, és felcsapott keresztes lovagnak, csatlakozott az ifjú Zsigmond vezetésével Nicopolis ellen induló sereghez. Rotger ölt és látott öldöklést eleget, a foglyok kivégzését a nicopolisi csata előtt, amikor a részeg francia lovagok miszlikbe aprították az előttük térdelő asszonyokat és gyermekeket. Rotger ekkor azt kérdezte Istentől, látja-e ő is ezt, de Isten nem válaszolt. Isten sírt. És ekkor rátámadtak a keresztesekre a törökök. Rotger még most, harminchat esztendővel később is erről a csatáról álmodott. Akkor azt hitte, hogy a Pokol kapui föltárultak, és démonok özönlötték el a földet. Krisztus büszke seregét miszlikbe aprították a gyehennából kiszabadult démonok, csak keveseknek sikerült élve elmenekülniük onnan, köztük Rotgernek. Egy álló esztendeig vándorolt, míg végre visszaért Kölnbe, sebesülten, rongyosan, éhesen és elcsigázottan, de a Havasalföldtől Kölnig tartó út a szellemét megerősítette, lelkét megedzette, alázatra tanította, és meggyőzte arról, hogy Istennek még terve van vele. Rotger beállt a domonkosok közé. Bűnbocsánatra nem volt szüksége, mivel küzdött a keresztes háborúban. Az Úr 1430. esztendejében érkezett Tallinnba, a keresztény világ mezsgyéjére. A keresztes hadjárat és a vérszag ekkorra már fájdalmasan gyötrő emlékké halványult, ám Rotgert megelőzte a híre, így mikor először lépte át a rendház kapuját, a testvérek kíváncsian fürkész tekintetének kereszttüzében találta magát. Első ízben jött Tallinnba olyan szerzetes, aki harcolt a hitetlenek ellen, és vért ontott a szent kereszt alatt. Nem, Rotger soha senkinek sem beszélt a nicopolisi hadjárat borzalmairól, szégyellte, saját maga és az egész kereszténység szégyenének érezte, és most minden erejével igyekezett a megváltás felé. Mégis épp őrá szegeződött az összes jámbor tallinni testvér pillantása, amikor az idős prior meghalt, és újat kellett választaniuk. Rotger katonákat vezetett a csatában, alkata továbbra is tagbaszakadt volt, hangja erős, és a kölni teológia doktorainak köszönhetően kiválóan ismerte a Szentírást.

Rotgert megválasztották priornak, bár idegennek érezte magát Tallinnban, és úgy vélte, hogy Hinric testvér jobban megfelelne erre a feladatra. Ám Hinric – ahogy később Rotger hallotta – maga volt az, aki bőszen agitált Rotger megválasztása mellett. Hinric észt származású volt, egész életét a tallinni rendházban töltötte, és az idős prior halálával felszabadult a helyettes priori tisztség alól, amit addig ő töltött be. Újraválasztásra egy percig sem áhítozott, arra vágyott, hogy végre felkerekedjen, és a városfalon túl, vidéken hirdesse Isten igéjét, és küzdjön az eretnek tanok ellen.

Rotger gyakran megkérte Hinricet, hogy meséljen az országról, amelyet Lívföldnek neveznek, Szűz Mária kegyelmébe ajánlottak, és mely fölött nem uralkodik sem király, sem herceg, hanem szabad kereskedők irányítják, vidéken pedig lovagok és püspökök, ám a tanyákon élő egyszerű nép alig ért valamicskét németül, mise után pedig olykor elmegy az erdőbe, hogy pogány bálványainak áldozzon.

Hinric átszellemülten beszélt, magával ragadta hallgatóságát, született mesélő és prédikátor volt. Sokat tudott Tallinnról, ha épp nem mindent, különösen jól ismerte az itt elkövetett bűncselekményeket, és elbeszéléseiben gyakran szerepelt Melchior Wakenstede neve. Rotger megtudta, hogy ez a bizonyos Melchior régóta Tallinn patikáriusa, és több ízben ő maga bukkant olyan gyilkosok nyomára, akik borzalmas gaztetteket követtek el a városban. Melchior mostanra megözvegyült, szeretett felesége halála vérző sebet ejtett a szívén, mely újra és újra felszakad, de Istennek legyen hála, régóta nem történt újabb gyilkosság Tallinn falai között. Hinric a bűncselekményeken kívül a városlakók szokásait is kiválóan ismerte. Az utóbbi években gyakran felkérték, hogy vegyen részt a városi törvényszék munkájában kánonjogi kérdéseket érintő, főként házassággal kapcsolatos ügyek tárgyalásakor. Rotger figyelmesen hallgatta Hinricet, elbeszéléseiből kezdte megismerni a várost, és érezte, hogy lelke lassacskán hozzánő.

Hinric beszámolóin kívül Rotger szorgalmasan látogatta a kolostor könyvtárát is, ahol a könyvtáros testvér, Adam segítségével kikeresett és elolvasott mindent, amit Tallinnban és Tallinnról írtak. Nem volt sok ilyen irat, többségük vallási szöveg, mise- és imádságoskönyv.

A könyvtárban, a könyvek és kéziratok között, a kellemes pergamen- és tintaszagban, ahol a csendet csak a lapozás halk nesze törte meg olykor-olykor, Rotger biztonságban érezte magát, védetten és távol a világ zajától. A templomban, a szerzetesek énekét hallgatva, az oltár előtt imádkozva lelke érezte Isten szeretetét, békéjét és végtelen szabadságát, ám ugyanakkor félelmet és… tehetetlenséget is. Ahogy teltek-múltak az évek, Rotger számára egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy a bűn soha nem lesz kevesebb a világban. És hogy a mi kerek világunk, ha valahová, akkor a Pokol tüze felé tart. Isten nemcsak a nicopolisi keresztes háború idején sírt, Isten a világ kezdete óta zokog, csakhogy a halandók nem látják a könnyeit. A templomban Rotger egyszerre érezte Isten szeretetét és a kétségbeesést, a könyvtárban azonban reményt. E földi siralomvölgyben olyan sok bölcs ember élt, akiket a Szentlélek szellemi munkára inspirált, mely talán megmenthetné az emberiséget. A könyvtárban Rotger megtapasztalta a szellem erejét. Isten lelket adott az embernek, és értelmet, hogy különbséget tegyen jó és rossz között. Amíg az ember használja az értelmét, és a bölcsesség megőrzésére törekszik, addig van remény. Az imádság halhatatlanná teszi a lelket, az írás pedig – az értelmet.

Így hát Rotger prior gyakran felkereste a könyvtárat, és kikeresett mindent, amit Tallinnról valaha is írtak. A rendház könyvtárosát, Adamot nem kedvelte, sőt egyenesen ki nem állhatta. Nem épp keresztényi magatartás valakiről így vélekedni, de Adam testvér, aki ravasz fizimiskájával Rotgert valahogy mindig egy borzra emlékeztette, szerzetes létére túlságosan cinikus volt. Állandóan vihogott, buta tréfákat eszelt ki, amik gyakran a többi testvért is megnevettették, és egyszer a refektoriumban a prior látta, hogy Adam felfújt pofazacskóval olyan képet vágott, mintha egy kövér ember levest enne. Ezzel kétségtelenül a testes Magnus testvért figurázta ki. Adam komédiázását látva több testvérből is kitört a nevetés, miközben Szent Domonkos életének történetét olvasták fel! Ezenfelül – mintha ez még nem lenne elég – a prior egy szép napon rajtakapta Adamot, Jordant és az imént említett Magnust, hogy egy könyv olvasása közben hangosan kacagnak. A könyv, mint kiderült, nem volt más, mint a hírhedt Disputatio Adriani Augusti et Epicteti philosophi, melyet egy szégyentelen szerzetes jegyzett le, és amely kifigurázza a teológusok munkáit és tudományos módszereit.

– Mi folyik itt? – kérdezte a prior.

– Egy találós kérdést olvastunk – felelte vigyorogva Adam.

– A találós kérdés úgy szól – tette hozzá Magnus, pukkadozva a nevetéstől –, hogy Hadrianus megkérdezi: ha levesszük a fejét, még nagyobbra nő, mi az? A filozófus erre azt feleli, hogy feküdj le az ágyba, és megtudod!

– Micsoda? – csattant fel dühösen a prior.

– Ez a párna! – kiáltotta vidáman Adam, és a három barát ismét hangos hahotázásban tört ki, mint a kisgyerekek.

Ráadásul később a prior talált még a könyvtárban mindenféle istentelen könyveket, például a Joca monachorumot és a Cena Cyprianit, mely elbeszéli, ahogy ismert bibliai személyek mindenféle sületlenséget összehordanak kocsmázás közben. Rotger megparancsolta, hogy tüntessék el a könyveket a könyvtárból, és példás büntetést ígért mindenkinek, akit rajtakap az olvasásukon.

Most azonban Rotger már a második nyarat töltötte Tallinnban, és közeledett június 19. napja, a Corpus Christi, Krisztus Teste, a Szent Test, avagy az Oltáriszentség ünnepe, más néven Úrnapja, amit Rotger már gyermekkora óta kiemelkedően fontosnak tartott. Hamburgban, ahol korábban élt, az idősebb szerzetesek azt mesélték, hogy a Corpus Christi kultusza mentette meg Holsteint a pestis további pusztításától, és addig, amíg ezt az ünnepet méltóképpen megtartották, a ragály nem is ütötte fel újra a fejét.

A domonkosok világszerte a Corpus Christi ünnepének patrónusai és terjesztői. Aquinói Szent Tamás domonkos szerzetes írta meg az úrnapi mise szövegét, és minden városban, ahol domonkos kolostor található, az Oltáriszentség ünnepe az év egyik legfontosabb napja. Érthető, hogy Rotger prior nagyon szerette volna megtudni, mikor, hogyan és ki honosította meg ennek az ünnepnek a kultuszát Tallinnban. A jámbor testvérek egyike, egy hanza kereskedő, vagy épp maga a lovagrend? A Tallinni Szent Test Céh atyamestere, Gerke Gambrinus nem tudott választ adni erre a kérdésre, így Rotger a kolostor diariumában, a könyvtár egyik legrégibb iratában nézett utána. Meg volt róla győződve, hogy a domonkosok honosították meg az ünnepet, máskülönben az jóval később jutott volna el Tallinnba. És a priornak csöppet sem volt ínyére, hogy Tallinnban az úrnapi körmenet rendezője a városi polgárság.

A diarium az Úrnapjával kapcsolatban igen szűkszavú volt, ebből nem derült ki, Tallinn egy domonkos szerzetestől vagy mástól értesült az új keletű ünnepről. Rotger azonban elszántan kutakodott tovább, kénytelen-kelletlen elviselve Adam társaságát. És egy szép júniusi napon, amikor a nyári meleg végül Tallinnba is betört, ezért különösen kellemes volt a könyvtár hűvösében időzni, Adam egy kisebb ládikát fedezett fel a terem hátsó sarkában.

– Erről egészen megfeledkeztem – mondta a priornak. – Ebben tartották a megrongálódott könyveket, hogy aztán Tideke úr műhelyébe vigyék őket.

– Mit jelentsen az, hogy megrongálódott könyvek? – kérdezte Rotger, és szemügyre vette a ládát, amit Adam nagy nehézségek árán kinyitott, köhögve-prüszkölve a fölszálló portól.

– Amikor még nehezebben lehetett papírhoz jutni, ebben tartották a palimpszeszteket – magyarázta Adam testvér. – A sérült, szakadt pergamenlapokat, amikről aztán lekaparták a kifakult írást…

– Tudom, mi az a palimpszeszt – vágott a szavába Rotger. Az utóbbi időben már inkább papírra írtak, nem borjúbőrből cserzett pergamenre. A papír olcsóbb volt, könnyebben előállítható, de abban különbözött a pergamentől, hogy ez utóbbiról le lehetett kaparni a régi írást, és utána gyönyörűen újra lehetett írni. A papír azonban vékonyabb volt, nem bírta úgy a kaparást.

– Évek óta bele se néztem – szabadkozott Adam. – Minek kukucskáljunk a pöcegödörbe, nem igaz? A láda korábban a scriptoriumban volt, de a kolostor átépítésekor a többi könyvvel együtt levitték az altemplomba. Aztán valamikor később visszahozták. Én pedig megfeledkeztem róla, hogy el kéne vinnem Tidekéhez.

Tideke Toyleidt, akit olykor a Dómhegy királyának hívtak, vidám figura volt, aki könyvkötő és újraíró műhelyt üzemeltetett a kolostor szomszédságában, a városfal tövében. A prédikáló barátok nála köttették, javíttatták vagy íratták újra a kódexeiket. A tallinni konventben sosem élt annyi testvér, hogy a kódexek gondozására is lett volna kapacitásuk, a domonkosok fő feladata a lelkigondozás, az igehirdetés és az olvasás, az egyszerűbb írásbeli munkákra nem mindig maradt emberük. Ráadásul már scriptoriuma sem volt a kolostornak. Korábban a könyvtár és a scriptorium ugyanabban a helyiségben volt, de egy idő után már nem fértek el sem a kódexek, sem a másoló testvérek. Ekkor az írópulpitusokat bevitték a dormitoriumba, a könyvtár pedig a továbbiakban csak és kizárólag az iratok őrzésére szolgált.

Rotger prior szemügyre vette a ládát. Első ránézésre valóban mindenféle szeméttel volt tele – rosszul kötött, foszladozó lapú kódexekkel, némelyik hanyag, ronda kézírással, hibásan másolva, aztán olyanok, amiknek a megsemmisítését okos emberek rendelték el, mivel bölcsesség és értelem helyett csak okoskodást és fecsegést tartalmaztak. Ezeket levették a polcról, hogy a bennük lejegyzett balgaság ne zavarja meg a szerzetesek fejét, és ne rabolja az idejüket. Kétségtelenül ebben a ládában lett volna a helye azoknak a borzalmaknak, melyeket Adam korábban a polcokon tartott a többi testvér szórakoztatására. Ezeket azonban azóta már mind eladták Tidekének.

Rotger es Adam egy ideig a ládában kotorászott, mígnem a prior megpillantott egy könyvet a láda alján, ami elütött a többitől.

– Mi ez? – motyogta Melchior, és kézbe vette a könyvet.

– Sosem láttam – jelentette ki Adam.

Rotger felütötte a könyvet az első oldalnál. Egy pillanatig dermedten bámult, mint aki nem hisz a saját szemének. Majd felkiáltott:

– Te jóságos ég!

A címoldalon nagy betűkkel ez állt: Chronicae Revaliensis.

És amikor Rotger a következő oldalra lapozott, ezt olvasta:

Itt kezdődik a Tallinn városában történt események krónikája, melyeket lejegyzett Wyppingeni Petrus prédikáló testvér, ahogyan o azokat látta vagy hallotta, attól az időtől fogva, hogy az Úr megtestesülése utáni 1246. esztendőben az első prior, Visby Daniel ebbe a városba jött, addig az időig, mely az Üdvözítő kegyelméből Petrusnak látnia megadatott. A jó dolgokról azért írt, hogy példa vétessék róluk, a gonoszokról pedig elrettentésként. Jézus Krisztus, fogadd ezen könyvet kegyelmedbe!

– Krónika? – kérdezte Adam meglepetten. – Nem is tudtam, hogy valamelyik testvérünk krónikát írt Tallinnról. De sok ideje van egyeseknek!

– Wyppingeni Petrus – jelentette ki a prior. – A templomban van eltemetve. Vajon mikor hunyhatott el?

Előkeresték a kolostor egyik legrégebbi diariumát, melyből megtudták, hogy Wyppingeni Petrust 1371. január 1-jén, tizenhét esztendősen vették föl noviciusnak. Kilenc esztendővel később Petrust kinevezték könyvtárosnak. Ahhoz képest, hogy krónikát írt, a diariumban csak 1401. május 6-ánál szerepelt a rá vonatkozó következő bejegyzés, ekkor halt meg. Vérhas vitte el, mindössze negyvenhét esztendősen, és obituariumában megemlítették, hogy „a mai napon az Úr magához szólította kedves testvérünket, Petrust, aki Tallinn történetéről írt, ezzel erős szél csendesült el lelkünkben.” A krónikában szereplő utolsó bejegyzés is 1401. április végén kelt. A félbehagyott krónikával ezután bizonyára senki nem foglalkozott, és nemsokára meg is feledkeztek róla. A vérhas abban az esztendőben nagy pusztítást végzett a városban, sok testvér halálát okozva. Valószínűleg senki nem vette a fáradságot, hogy Petrus munkáját folytassa, talán nem is tulajdonítottak neki különösebb jelentőséget. Rotger prior már azon is csodálkozott, hogy egy szerzetes ilyen nagy munkába fogott bele rengeteg más teendője és kötelezettsége mellett. Krónikát általában valakinek a megrendelésére szoktak írni, legyen az a püspök, a székeskáptalani prépost, a földesúr, a városi tanács vagy az egyház képviselője. A kolostorban született krónikák többnyire a kolostori eseményekről szóltak, valamely apát vagy prior tevékenységéről, pogányok térítéséről vagy a kolostor alapításáról és építéséről számoltak be. A krónikaírás hosszú és fáradságos munka annak, aki komolyan veszi. Ám Petrus ezt mindenféle felkérés vagy utasítás nélkül tette, ahogy az már az első oldalon kiderült.

A prior később cellájába vitte a krónikát, és ott próbálta olvasni. Petrus nem volt épp a legjobb stílusérzékkel megáldva, hasonlóképpen írásképe és latintudása is bőven hagyott kívánnivalót maga után. Mondatai gyakran voltak zavarosak, latinja pedig hibás. A krónika megjelenésében egyszerű volt, papírra írták, nem illuminálták, a fejezetcímeket nem emelték ki színes tintával, valószínűleg csak piszkozatnak szánták, melyet elkészülte után gondosan lemásolnak pergamenre, majd bekötik. Ez a példány egészen primitíven volt bekötve, a szétvágott lapokat két bőr fedőlap közé téve összevarrták. Petrus a tallinni prédikáló testvérek körében általánosan használt bastard betűtípussal írt. Ugyanakkor Petrus vállalkozása mégiscsak hatalmas munka volt. A több mint száz évvel korábbi eseményeket más források alapján írta le, számos pletykát és legendát is lejegyzett, de mindig hozzáfűzte, hogy „úgy, ahogy az az én fülembe jutott” vagy „ahogy ezekről az eseményekről mesélnek”. Körülbelül 1380-tól a leírás sokkal pontosabbá vált, Petrus innentől már olyan dolgokról tudósított, amiket ő maga látott vagy szemtanúktól hallott. Rotger gyertyafénynél olvasta a könyvet, és el kellett ismernie, hogy a terjedelmes munka végigolvasásához és a számára lényeges dolgok kiszűréséhez több hétre lenne szüksége. Bár a szöveget évekre, azon belül pedig fejezetekre tagolták, de Petrus nem volt mindig következetes, és néhány esztendőt vagy különböző eseményt összevont egy hosszabb bekezdésben, melyből nehéz volt kisilabizálni, hol ér véget az egyik dolog, és hol kezdődik a másik. Rotger meglehetősen pikáns részletekre bukkant, mint például: „Arról, hogyan ragadtak fegyvert az Úr 1343. esztendejében a vazallusok Harjuban” vagy „Hogyan ölték meg saját katonáik a szegény padisei szerzeteseket”, „Hogyan vették be csalással a lívföldi katonák Tallinnt”, „Hogyan követett el fertelmes bűnt Adelbertus prédikáló testvér Ermegundéval, a házas asszonyszeméllyel”, „Hogyan tettek látogatást a templomos lovagok a tallinni püspöknél”, „Hogyan hozott ítéletet Wakenstede, a feme-bíró”, „Hogyan őrzi egy testvériség Szent Olaf titkát”, és így tovább, és így tovább, és Rotger lassacskán azon kezdett morfondírozni, vajon a véletlen műve-e, hogy a krónikát a láda aljára tették. Úgy tűnik, Petrus sok különös történetet és mendemondát lejegyzett, és bizonyára voltak, akik azt kívánták, hogy ezek sose kerüljenek napvilágra. Petrus azonban kétségtelenül épp a titokzatos és különös eseményekre volt kíváncsi.

Rotger prior mégis tisztelettel és megbecsüléssel gondolt a rég elhunyt szerzetes erőfeszítéseire. Bűn lett volna, ha hagyja ezt a munkát a feledés homályába merülni. És azon töprengett, a tallinni domonkosok közül vajon ki folytathatná a krónikát.

3
Súlyos bűn, mely további bűnökhöz vezet

Préposti ítélőszék a Szent Miklós-templomban

KÉT EMBER házasságban való egyesülését isteni törvény mondja ki, az ius divinum, és már a Biblia is említi. A házasság férfi és nő egész életre szóló szövetsége isteni és emberi törvények szerint, a házasság szentsége az égben köttetik, és az ember a földön csupán megerősíti. Ezért a házassági perekben való ítélkezés joga Németföldön mindig is az egyházé volt.

Bár Tallinnban a dán királytól kapott privilégium szerint az egyházi méltóságok kinevezésének joga a városi tanács kezében volt, és a Dómhegy nem szólhatott bele a város egyházi ügyeibe, házassági kérdésekben mégis a Dómhegyen székelő püspök ítélkezhetett. Valódi egyházi ítélőszék, ellentétben a német városokkal, Tallinnban mégsem volt, a püspök nevében a székeskáptalan prépostja hozott ítéletet. Amikor házassági perben kellett döntést hozni, a dómhegyi prépostnál tettek panaszt, aki a székeskáptalan jegyzőjének kíséretében lejött a városba, az egyházi igazságszolgáltatás helyszínéül kijelölt Szent Miklós-templomba. A prépost egyik oldalán Tallinn város bírója foglalt helyet, a másikon egy, a kánonjogban jártas, okos férfiú. Az utóbbi években a városi bíró javaslatára ezt a feladatot a domonkos kolostor egyik jámbor testvére látta el, Hinric, avagy latinosan Hinricus, akinek nem volt vezetékneve.

Azt a nevet pedig, melyet egy észt tanyán adtak neki, ahol született, Hinric állítólag elfelejtette. Fiatal fiúként odaadták egy Arnulf nevű domonkos szerzetesnek, aki prédikálni jött a Järva megyei tanyára. Hinric volt a családban a hetedik gyermek, és apja, anyja meg a környék öregei úgy gondolták, hogy a jó szerencse és a keresztények Istenével való megbékélés érdekében bölcs dolog lenne ezt a legfiatalabb fiút felajánlani annak a bizonyos Istennek. Így Hinric a tanyáról fölkerült Tallinnba, megtanult írni-olvasni, megismerte Istent, majd megszerette őt. Novicius lett, aztán cellerarius, aztán helyettes pior. Egész életét a tallinni rendházban töltötte, annak ellenére, hogy a domonkosoknak az előírás szerint vándorolniuk kell, életük során több konventben is eltöltenek hosszabb-rövidebb időt. Hinric azonban képtelen volt elszakadni népétől és szülőföldjétől, így Tallinnban maradt.

Most, ötvenedik életévéhez közeledve haja őszbe csavarodott, látása sem volt már olyan éles, mint egykor, néha kénytelen volt feltenni az okulárét. Magas, valaha szálfaegyenes alakja kezdett meggörnyedni az évek súlya alatt, gyakran hasogatott a háta. Hinric több esztendeig volt helyettes prior, irányította és végezte a kolostor világi ügyeit, számlákat rendezett, vezette a könyvelést, inkább érezte magát háznagynak, mint lelkésznek, most azonban minderről lemondott. A fiatalok mindig gyorsabbak, és senkinek sem szabad ragaszkodnia a tisztségéhez, ha látja, hogy vannak erre frissebb, rátermettebb emberek. A helyettes priori tisztség nyűgeitől való megszabadulás után Hinricnek lehetősége nyílt elmélyedni az egyházjogi szövegek tanulmányozásában, és ezek után kézenfekvőnek tűnt, hogy a prépost őt kérje fel segítőnek a bonyolultabb perekben, melyekben segítségül kellett hívni Chartres-i Ivo, Aquinói Szent Tamás, Bolognai Tankréd, Bresciai Bertalan vagy Gratianus dekrétumait.

Ez év kora nyarán történt, hogy az ítélőszéknek egy különös házassági ügyben kellett igazságot tennie. Ismét a Szent Miklós-templomban ültek össze, a tárgyalásokat a székeskáptalan prépostja, Christian von Stillnaw vezette. A városi bíró még mindig Jerg Hoppenbrouer volt. Egyesek felfújt hólyagnak tartották, és visszasírták azokat az időket, amikor még Wentzel Dorn bíráskodott a városban, Hinric azonban lassacskán kezdte felfedezni az új bíró jó tulajdonságait is. Hoppenbrouer kiváló ismerője volt mindannak, amit a lübecki jog és a szokásjog a különböző bűncselekmények büntetéséről kimond. Városi bíróvá előlépve azonban Hoppenbrouer felfedezte, hogy az isteni jog megsértéséből adódó bűncselekményekről a lübecki jog nem sokat mond, és gyakran sokkal nehezebb igazságot tenni a házassági ügyekben, mint egy rablás vagy gyilkosság kapcsán. A házasságtörés súlyos bűn – efelől egyetlen egyházjogásznak sem voltak soha kételyei –, ráadásul olyan bűn, mely további bűnök elkövetéséhez vezet, ahogy azt Johannes Teutonicus már régen megírta. Ám házasságtörésért a törvények nem írták elő az elkövető megcsonkítását vagy felakasztását, amely általános volt a köztörvényes gonosztevők esetében, hanem azért egyházi büntetést kellett kiszabni. Nyilvánvaló, hogy a házasságtörő valamit elrabolt, megszegte az isteni törvényt, tettével vétkezett az egész társadalom ellen, büntetésként azonban templomi eskü, zarándoklat vagy bűnbánat szabható ki, vérontás nem.

A kánonjog ezenkívül előírja, hogy minden esetben ki kell deríteni az igazságot, az ítélethozónak alaposan és türelmesen ki kell vizsgálnia az ügyet, meghallgatnia mindkét felet, és döntésének egyértelmű bizonyítékokra kell támaszkodnia. És mivel ezek a házassági peres ügyek összetettségük folytán épp elég fejfájást okoztak Hoppenbrouernek – és mivel nem igazán értette, amit Hinric és a prépost egymás között beszéltek –, így hát Hinric javaslata alapján elkezdte tanulmányozni az egyházjogi szövegeket… melyektől végül méginkább megfájdult a feje. Hoppenbrouernek azonban volt annyi esze, hogy megfogadta Hinric tanácsát – abból indult ki, amit Viktor pápa vetett papírra. „Senki ne hozzon bonyolult ügyben döntést addig, míg az Úr maga nem jön el, és nem derít fényt arra, ami rejtve maradt, amíg nem világítja meg a sötét homályt, és nem nyilvánítja ki a szív döntése alapján meghozott igazságot!” Ahhoz, hogy az Úr könnyebben fényt deríthessen a bonyolult ügyekre, Hoppenbrouer az ülnökök egyikének Hinricet javasolta.

Az ítélőszék által tárgyalt mostani pert azonban tovább bonyolította az a tény, hogy a vádlottak és a vádlók ugyanazon személyek voltak: özvegy Nopurg Bangesserné és Stenngle Thurnhoffer fegyverkovács.

A tényállás a következőképpen festett. Egy tallinni polgár lánya, Nopurg feleségül ment a nála tíz évvel idősebb, rigai származású Marten Bangesser kereskedőhöz, aki erre Rigából Tallinnba költözött, megszerezte a városi polgárságot, és felvételt nyert a Nagy Céhbe, egyébiránt pedig jóindulatú, istenfélő és életrevaló férfiú volt. Apai örömökben azonban nem lehetett része, előző feleségétől sem született gyermeke Rigában, ahol az asszony később meghalt, és Nopurg sem lett várandós. Bangesser bőkezűen adakozott a templomok javára, miséket mondatott a Szent Miklós-templomban, az örökös érkezését mégis hiába várták. A városban mindenki tudta, hogy Nopurg igencsak el van keseredve emiatt, bánatát elpanaszolta más városi polgárasszonyoknak, és rendszeresen imádkozott a Szent Katalin-templomban. Már három esztendeje voltak házasok, mikor imáikat végre meghallgatta az ég, és Nopurg várandós lett. Tavaly tavasszal egy pufók fiúcskának adott életet, aki a keresztségben a Jost nevet kapta.

Bangesser, a vén kalmár azonban nem sokáig élvezhette az apaságot. Szigorúan böjtölt, hitte, hogy a gyermeket buzgó imáinak köszönheti, és hálát akart érte adni az égieknek. Marten Bangesser megbetegedett, és nemsokára meg is halt. És most, halála után egy esztendővel, amikor letelt a kötelező gyászév, Stenngle Thurnhoffer fegyverkovács megkérte Nopurg kezét. A Nagy Céhben ugyan annak örültek volna, ha kereskedő a kérő, Nopurg erről azonban hallani sem akart, és boldogan igent mondott Stennglének.

Amikor azonban a pap kihirdette a templomban, hogy házasságot szeretnének kötni, és fölszólította a híveket, hogy ha bárkinek is tudomása van olyan dologról, ami ennek a házasságnak az akadálya lehetne, az szóljon most, akkor… akkor előlépett Stenngle házvezetőnője, egy észt származású vénasszony, Maike, és kijelentette, hogy neki bizony van.

Maike állítása olyan borzalmas volt, hogy a pap félbehagyta az esküvői ceremóniát, és a préposthoz fordult. Stenngle és Nopurg azonban mélységesen fel voltak háborodva, és ők is a préposthoz fordultak, hogy az szolgáltasson igazságot, és tegye lehetővé a házasságkötésüket.

A városi törvényszék egyszer már tárgyalta az ügyet, most pedig, másodszorra, ítéletet kellett hirdetni – házasságot köthet-e Stenngle és Nopurg, és a kis Jost a néhai Marten Bangesser örököse-e.

Maikét is beidézték a tárgyalásra, ahol eskü alatt ugyanazt vallotta, amit már a templomban is elmondott. Saját szemével látta, hogy Nopurg kilenc hónappal gyermekének születése előtt eljött Stenngle fegyverkovácshoz, és paráználkodott vele. Maike ennek több ízben is szemtanúja volt, és Nopurg látogatásai csak a gyermek megfoganásától kezdve maradtak el. A prépost többször is kikérdezte, próbálta kideríteni, Maike vajon nem haragosa-e Stennglének, nekik nem volt-e viszonyuk egymással, valaki nem bérelte-e fel Maikét hamis tanúskodásra, és így tovább, ahogy a törvény előírja. De Maike végig kitartott, és nem találtak semmi olyat, ami szavainak hitelességét megkérdőjelezte volna, így hát a prépostnak ki kellett mondania, hogy Nopurg és Stenngle esetében valóban fennált a nudus cum nuda, solus cum sola, in uno lecto állapota.

Ebből pedig az következett, hogy Nopurg házasságtörő, és nem biztos, hogy az öreg Marten volt a valódi apa.

Először Nopurgot idézték ítélőszék elé, és a prépost megkérdezte tőle, igaz-e, amit Maike állít. Nopurg azt felelte, hogy igaz. Annyira vágyott már gyermekre, hogy férjét felvidítsa, mert attól félt, hogy Marten elválik tőle, és egyébként is hatalmas szégyen egy nőnek, ha nem születik gyermeke, akár még kolostorba is küldhetik. Neki pedig esze ágában sincs kolostorba vonulni. Nopurg észrevette, hogy Stenngle fegyverkovács mindig jól megnézi őt, ha a templomban vagy épp a piacon találkoznak, és megértette, mit forgat a fejében a férfi.

– Erre te elmentél hozzá, mint egy ringyó, és vétkeztél vele? – kérdezte von Stillnaw prépost.

– Elmentem, mert fel akartam vidítani az uramat. Biztos voltam benne, hogy az ő hibájából nem lehet gyermekünk, nem az enyémből.

– És többször is megtetted?

– Igen, többször is.

– Csupán a gyermekáldás miatt tetted meg, vagy azért, mert Stenngle fegyverkováccsal jobb volt hálni, mint a saját férjeddel?

Erre Nopurg nem mert hirtelenjében semmit sem felelni, fülig vörösödött, aztán elsírta magát, míg végül bevallotta, hogy valószínűleg mindkét okból kifolyólag. Ekkor előállt Hoppenbrouer városi bíró, és kijelentette, hogy a lübecki jog szerint, akivel egy férjes asszonyt házasságtörésen érnek, azt a férfit az asszonynak nemi szervénél fogva végig kell vonszolnia a városon megszégyenítésképpen. Hinric azonban vitába szállt vele, hogy ez az előírás csak akkor érvényes, ha a házasságtörőket valóban rajtakapták, jelen esetben azonban senkit sem kaptak rajta semmin. Csak egy szemtanú vallomásáról beszélhetünk, házasságtörésért pedig már Lübeckben sem büntetnek így senkit. Mostanában tömlöcbe vetik azt a férfit, akit rajtakapnak más férfi feleségével.

Mindezek után előlépett Stenngle, és elkiáltotta magát, hogy ő akár két hétig elüldögél a dutyiban, és végigzarándokol tíz kolostort, ha kell, de hadd vegye már végre feleségül azt a nőt, akit szeret! Az ítélőszéken erre heves vita tört ki, végezetül Hoppenbrouer két hétre a Brémai-toronyba záratta Stennglét, hogy az ítélőszék nyugodtan tanácskozhasson.

Az ítélőszék most újfent összeült, Stenngle kiszabadult a tömlöcből, Nopurg pedig elhozta a tárgyalásra a kis Jostot. A fiúcskának már elkezdett nőni a haja, és mindenki látta, hogy ugyanolyan göndör, szőke fürtök bodorodnak a fején, mint Stenngléén.

Legelőször a kis Jost ügyét tárgyalták. A lübecki jog egyértelműen kimondja, hogy a törvénytelen gyermekek nem örökölhetnek. Az örökség elosztását is előírta a lübecki jog – ha egy férfinak és egy nőnek vannak gyermekei, akkor az egész vagyon egyenlően kerül elosztásra közöttük, habár a nő először is visszakapja a hozományát. Ha nincs gyermekük, akkor a nőnek először is vissza kell kapnia azt a vagyont, amelyet a házasságba hozott, a maradékon pedig egyenlően osztozik a férfi többi örökösével. Azonban az, hogy a kis Jost Marten örököse-e vagy sem, törvényes gyermek-e vagy sem, az egyházjog kérdéskörébe tartozott. A mai tárgyalásnak először ebben a kérdésben kellett állást foglalnia, és ha az örökség vita tárgyát képezné, akkor azt a városi tanács fogja eldönteni a városi jog alapján, ehhez már nem lesz szükség a prépost közreműködésére.

A tárgyalás elején Stillnaw prépost fölállt, és ezt kérdezte:

– Stenngle Thurnhoffer, elismered, hogy ez a gyermek, akit Jost Bangesser néven ismerünk, a te fiad?

– Elismerem, becsületemre és lelkiismeretemre esküszöm – felelte Stenngle. – Mindenki megbizonyosodhat róla, aki csak ránéz erre a gyerekre.

– És te, Nopurg Bangesser, elismered, hogy ennek a gyermeknek az apja az ítélőszék előtt álló Stenngle fegyverkovács, nem pedig a te néhai törvényes hitvesed, Marten? – kérdezte ezután a prépost.

– Elismerem, hiszen Marten Bangesser sosem vetette belém a magvát, mert ereje fogytán nem tudott kitartani addig a pillanatig, amely szükséges ahhoz, hogy gyermeket nemzzen – válaszolta erre Nopurg.

Ez egy bátor nő, gondolta Hinric. Bátor és őszinte. Elismerte, hogy házasságtörést követett el, és hogy szereti Stennglét. Nem vitte rá a lélek, hogy hamisan esküdjön az ítélőszék előtt, ahogy a nők szokták, pedig a házvezetőnő vallomásán kívül semmi sem szólt ellene. Három esztendőn keresztül tűrte Marten vádjait és megaláztatásait, aztán bosszút állt rajta. Ó, korántsem azért tette, hogy a vén Bangessernek örököse szülessen, hanem azért, mert így akarta. Már most is ujjal mutogatnak rá a városban, és összesúgnak a háta mögött, de ő minderre fittyet hány, és hozzá akar menni ahhoz a férfihoz, akit szeret. Ha tudta volna, hogy az egyház engedélyezi a válást, amennyiben három évig nem születik gyermek a házasságba – akkor vajon mit csinált volna?

Az ítélőszék a hallottak után tanácskozott, majd a prépost belefogott az ítélet kihirdetésébe. Ez bonyolult kánonjogi idézetekkel kezdődött, míg Stillnaw végül a lényegre tért:

– Az elhangzottak alapján az ítélőszék a tallinni püspök nevében azt a döntést hozta, miszerint törvénytelen gyermeknek kell tekinteni minden gyermeket, akit anyja házasságtörő kapcsolatból szült még házastársa életében. Így hát kimondjuk, hogy Jost Bangesser nem törvényes házasságból született.

– És a lübecki jog alapján a néhai Bangesser vagyonából semmit nem örököl – tette hozzá a városi bíró.

Stenngle egy pillanatig némán meredt a bíróra, majd kitört belőle a nevetés:

– A mindenségit! – kiáltotta. – Nekem ugyan sosem fájt a fogam Bangesser vagyonára! Felőlem csináljanak a házával, amit akarnak, van énnekem saját házam, ahol a feleségemmel és a gyermekemmel akarok élni. Én már akkor megesküdtem Nopurgnak, hogy feleségül veszem, amikor a vén Marten még élt.

– Meg kell értened – mondta erre szelíden a prépost –, hogy a fiad a te örökösödnek sem tekinthető. Ez annyit tesz, hogy Jost a te vagyonodat sem örökölheti majd, mivel törvénytelen gyermek.

Hogy Stenngle vajon örökbe fogadhatja-e Jostot, az olyan bonyolult kérdés, hogy Tallinnban senki nem tud rá választ adni, gondolta magában Hinric. Aquinói Szent Tamás szerint a törvénytelen gyermek törvénytelen viszonyból született, ami már megtörtént dolog, és többé sehogyan sem lehet törvényesíteni. Így hát a gyermeket sem lehet törvényesíteni. Azonban hozzáteszi, hogy a törvény alapján hozott döntést a törvénynek megfelelően meg is lehet másítani. És mivel a gyermeket törvény alapján nyilvánították törvénytelennek, így a törvényalkotó változtathat ezen. Azonban, hogy ki ez a törvényalkotó – a lovagrend nagymestere, a városi tanács, a püspök vagy a pápa –, azt Hinric sem tudta megmondani.

Az ítélőszék azonban elérkezett a fő kérdés megtárgyalásához – nevezetesen, hogy házasságot köthet-e Stenngle és Nopurg.

– „An possit duci in coniugium que prius est polluta per adulterium?” – olvasta a prépost fennhangon Gratianus dekrétumából, amit Hinric előzékenyen lefordított: – Házasság köthető-e azzal, akivel az adott személy korábban házasságtörést követett el?

Az egyházjogászok régóta vitáztak erről a kérdésről. Két ember, aki bűnt követett el, bemocskolta a házasság szentségét, később törvényes házasságot köthet-e? Bízhatnak-e abban, hogy ha szövetségük megerősíttetik itt, a földön, akkor jóváhagyják az égiek is? Ha valaki megcsalta a házastársát, majd az meghal, a házasságtörő frigyre léphet-e bűntársával? A házasságtörés bűn, amelyet meg kellene bánniuk, de vajon a házasságkötés engedélyezése nem törli el számukra cselekedetük bűnös voltát, nem szentesíti azt az ő szemükben?

Az egyházjogászok véleménye ebben a kérdésben megoszlott. Néhány régebbi tudós azon az állásponton volt, hogy a két bűnös házasságot köthet, de csak és kizárólag egymással. Mások úgy vélekedtek, hogy ha a házasságtörés nem tudódott ki, akkor frigyre léphetnek, ha azonban kitudódott, akkor nem, máskülönben a dolog nagy megbotránkozást szülne a helyi közösségben. Megint mások úgy gondolták, hogy a házasságot nem lehet megakadályozni, ha azt két keresztény akarja megkötni, akik egymást szeretik, szabad akaratukból jutottak erre az elhatározásra, bíznak abban, hogy eleget tudnak tenni házastársi kötelezettségeiknek, nincsen közöttük vérségi vagy spirituális kötelék, és nem áll fenn a házasságot kizáró egyéb körülmény. Ezek közül idézett a prépost:

– Tudom, hogy az ítélőszék véleménye ebben a kérdésben megoszlik – jelentette ki. – Az én álláspontom azonban megegyezik Szent Ágostonéval, mely szerint, ha meghal a férfi, akivel a nő házasságban élt, akkor a nő hozzámehet ahhoz, akivel korábban házasságtörést követett el.

Hoppenbrouer városi bíró egy pillanatra Hinric szemébe nézett, majd a prépostéba, végül pedig elismerte, hogy ő bizony nem tudja, mi a helyes válasz, úgyhogy ezt a kérdést a papok döntésére bízza. Hinric most a könyv fölé hajolt, amelyből a prépost idézett, megköszörülte a torkát, majd Nopurgra és Stennglére pillantott.

Szerelem, gondolta Hinric. Szerelem és bűn. Mit tudok én ezekről? Ítelkezem felettük, döntök a boldogságukról, örömöt vagy szenvedést juttatok nekik osztályrészül, miközben valójában nem ismerem az érzést – amikor valaki egy nőt tart a karjában, és közösül vele.

A több évtizednyi önmegtartóztatás megerősítette és megedzette Hinric érzékeit. A nők szépségéről való álmodozás csak egy halvány emlék volt a tovatűnt ifjúság éveiből, olyan halovány, hogy nem is érzett miatta szégyent. Egyetlen szerzetes sem menekül ezektől az álmoktól, melyek megedzik a lelkét. De nem ironikus, hogy épp ezeknek az eltökélt, önmegtartóztató férfiaknak a kezébe tette le a Jóisten a férfi és a nő házasságban meglelt boldogságának a kulcsát? Nem különös, hogy olyan férfiak hoznak családjogi törvényeket, akik lemondtak a házasság öröméről? Némelyik egyházjogász egész életét azzal tölti, hogy nap mint nap a házasságról, a közösülésről és a paráználkodásról elmélkedik és ír, miközben sosem tapasztalta meg azt. Vajon hogyan hat ez a munka az elméjükre? Hinric hosszú évekig töprengett ezen, míg végre megszületett benne a felismerés. Az önmegtartóztatás elvezet a valódi szabadsághoz – képessé tesz megkülönböztetni jót és rosszat annak igazi valójában. A családjoggal foglalkozó tudós naponta százszor gondol férfi és nő közösülésére, de nem engedi, hogy teste megzavarja a tisztán szellemi munkát. Nem a közösülés pikáns részleteit képzeli maga elé, hanem az igazság jelentőségét a keresztény világ számára. Ez az igazság pedig egyszerű: a házasság szent, hiszen olyan, akár az isteni jóváhagyás fátyla, melyet az Úr az eredendő bűnre vet, az ember állati természetére. És szent csakis az lehet, ami tiszta. Hinric fölállt, kezébe vette a könyvet, amelyből a prépost épp idézett, és így szólt:

– Igaz, hogy Gratianus itt Ágostonra utal, Ágoston azonban arról az esetről beszél, amikor a nőt házastársa elhagyja, elkergeti, majd az egy másik férfihoz megy feleségül. Ilyesféle esetek tehát előfordultak, amikor Ágoston ezeket a sorokat írta, több száz esztendővel ezelőtt. Ágoston azt mondja, hogy a nő minden kétséget kizárólag házasságtörő, de ez megbocsátható, mivel a nő abban hitt, hogy a másik férfival való egysége törvényes. Ha azonban tovább olvassuk Gratianust, akkor…

Hinric hallotta, hogy a prépost fölsóhajt. Igen, természetesen a prépost is tovább olvasta Gratianus dekrétumát, de csak magában. Hinricnek sem volt ezt könnyű kimondania.

– Gratianus megemlíti az altheimi zsinat döntését, melynek meghozatalánál jelen volt Konrád király is, és melynek értelmében senki nem köthet házasságot azzal, akivel korábban házasságtörést követett el. A rendelkezés világos és egyértelmű: ha a férfi házas asszonnyal hált, akinek törvényes férje akkor még élt, ám később meghal, akkor ők nem léphetnek frigyre egymással. Ez a férfi nem kérheti meg annak a nőnek a kezét, akit korábban házasságtöréssel bemocskolt, ezt keresztény hitünk megengedhetetlennek tartja.

– Gratianus azonban mégiscsak kimondja, hogy… – Majd még hangosabban olvasta fel a korábban már idézett részt.

– Igen – bólintott Hinric. – Gratianus azt mondja, hogy ezt a kitételt úgy kell értelmezni, hogy mégis megkérheti a nő kezét, miután az bűnbánatot tartott, de csakis akkor, ha nem ígért a nőnek házasságot, amikor annak törvényes hitvese még élt. Azonban itt, a törvényszék előtt hallottuk, hogy Stenngle megesküdött Nopurgnak, hogy megkéri a kezét…

– Megesküdtem, bizony! – kiáltotta Stenngle. – És ehhez az eskühöz halálom órájáig hű leszek. Soha nem akartam mást feleségül venni.

– Mégis mást kell választanod – szólt a prépost. Mogorván bólintott Hinricnek, majd ítéletet hirdetett, mely még aznap közhírré tétetik: kidobolják a városháza lépcsőjén. Stenngle nem veheti feleségül Nopurgot, sem bűnbánat tanúsítása előtt, sem azután. A bűnbánat tanúsítását a bíróság a Brémai-toronyban való elzárással teljesítettnek tekinti. Nopurgnak kopaszra kell nyírni a fejét, egy esztendőre kitiltják a városból, fátylat kell viselnie, és ezen idő alatt nem részesülhet a templomi szentségekben. Amikor az esztendő letelte után a városba visszatér, ismét férjhez mehet, de Stenngléhez soha senki nem adhatja hozzá. Most pedig Nopurgnak és Stennglének perköltségként összesen tíz márkát kell fizetnie, ha nincs ennyi pénzük, akkor pellengérre állítják őket. Könnyűszerrel megúszták, hiszen nem ítélték őket nyilvános megvesszőzésre, és a városon sem vonszolták őket végig szégyenszemre, amit a paráználkodókra rendszerint ki szoktak szabni. A bíróság figyelembe vette, hogy az öreg Bangesser impotens volt, mostanra elhunyt, és a házasságkötés tilalmát szánták számukra a legnagyobb büntetésnek.

Stenngle és Nopurg sóbálvánnyá dermedve hallgatta az ítéletet. Meg kellett esküdniük, hogy nem neheztelnek, és nem forralnak bosszút sem az ítélőszék tagjai, sem a tanúk ellen. Talán még fel sem fogták, hogy az egyházi hatalom mindörökké elválasztotta őket egymástól. Az isteni törvényt ismerő férfiak megtiltották a szerelmüket.

{1} Reval: Tallinn középkori, német elnevezése