H. D. Carlton

Hunting Adeline

Levadászni Adeline-t

A mű eredeti címe: Hunting Adeline

Fordította: Alföldi Zsófia

Copyright © 2022 by H. D. Carlton

Cover Design: TRCDesigns

Hungarian Translation © Alföldi Zsófia, 2024

Hungarian edition© Művelt Nép Könyvkiadó, 2024

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A szorongásomnak,

mert nagyom kifárasztottál,
és különben is szétrúgtam a segged.

Tartalom

1. fejezet 19

2. fejezet 32

3. fejezet 50

4. fejezet 62

5. fejezet 74

6. fejezet 85

7. fejezet 104

8. fejezet 120

9. fejezet 132

10. fejezet 144

11. fejezet 152

12. fejezet 161

13. fejezet 173

14. fejezet 183

15. fejezet 203

16. fejezet 216

17. fejezet 226

18. fejezet 237

19. fejezet 254

20. fejezet 266

21. fejezet 285

22. fejezet 297

23. fejezet 311

24. fejezet 323

25. fejezet 331

26. fejezet 344

27. fejezet 362

28. fejezet 379

29. fejezet 401

30. fejezet 408

31. fejezet 418

32. fejezet 441

33. fejezet 458

34. fejezet 470

35. fejezet 490

36. fejezet 505

37. fejezet 514

38. fejezet 537

39. fejezet 558

40. fejezet 573

41. fejezet 598

42. fejezet 612

43. fejezet 631

EPILÓGUS 639

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS 651

A SZERZŐRŐL 653

FONTOS FIGYELMEZTETÉS!

Talán néhányan tudjátok, a duológia első részét, a Haunting Adeline Kísérteni Adeline-t betiltották a figyelmeztetés nyomán. Mégis nagy szükség van rá. A weboldalamon is megjelenik.

A könyv nagyon sötét, felkavaró jeleneteket tartalmaz, különösen egy E betűvel kezdődő, és K betűvel végződő hatbetűs szó tekintetében, bár NEM a főszereplők között zajlik. Elég diplomatikusan fogalmaztam, Zon? Ezek a jelenetek meglehetősen részletesek, tehát kérlek, csak óvatosan. Ezen kívül találsz felkavaró ábrázolást, szexuális zaklatást, szókimondó szexualitást, emberkereskedelmet, PTSD-t, és különleges perverziókat, mint a véres vagdosás, játék a késsel, lealacsonyítás, szomnofília (szexuális vonzódás alvó egyénekhez).

Ez a könyv lényegesen sötétebb, mint az első. Kérlek, vedd komolyan a figyelmeztetést! A lelki egészséged érdekében.

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Ha gyors egymásra találásban reménykedsz, ez a könyv nem neked való. De ne aggódj, azért így sem kevésbé érdekes.

LEJÁTSZÁSI LISTA

Story of the Year – Miracle

Sophie Simmons – Black Mirror

Klergy – No Rest for the Wicked

gavn! – Crazy

Bad Omens – The Death of Peace of Mind

A. A. Bondy – Skull & Bones

Echos – Saints

Jacqui Siu – Danger

Young Summer – Will it Ever Be the Same?

MJ Cole & Freya Ridings – Waking UP

Skillet – Monster

Zero 9.36 – Tragedy

Skyla Grey (feat. Eminem) – Kill for You

Aaron Camper – Hypnotizing

Gavin Haley – Sad Season

Glimmer of Blooms – Can’t Get You Out of My Head

Ghostly Kisses – Spellbound

Echos – Guest Room

Red – Let it Burn

I. RÉSZ

Engedj el. Engedj el. Engedj el.

KérlekkérlekKÉRLEK

KÉRLEK

KÉRLEK

KÉRLEK

BASZOTTUL

ENGEDJ

EL

1. FEJEZET

A Gyémánt

A szaglás. Az első érzékszervem, amely fokozatosan újra működésbe lépett. Bárcsak valami más lett volna, mert rögtön elárasztott a testszag, a fűszeres kölni illata, és az, amit csak a testet öltött gonoszság bűzeként tudnék leírni.

Aztán beszivárog a hatodik érzékem, figyelmeztetéseket és sürgető kéréseket suttog.

Veszélyben vagyok.

A suttogás rikácsolással és hangzavarral teli dallammá változik, és szívszorító pánik söpör végig rajtam. Csúcsra jár bennem az adrenalin, alig tudok csöndben maradni.

Lassan résnyire nyitom a szemem, és teljes sötétség üdvözöl. Kis időbe telik, mire felfogom, hogy bekötötték a szememet.

Szétfoszlik az áldott zsibbadtság, amelyre ébredtem, elakad a lélegzetem, az emésztő fájdalom átveszi az uralmat, és az egész testemet elborítja a fájdalom.

Istenem, ilyen érzés életben lenni? Ez nem lehet a halál. Ha az lenne, akkor békében lennék. Na jó, beleszerettem egy zaklatóba, de átkozott legyek, ha emiatt nem léphetek be a mennyország kapuján.

Rohadtul kiérdemeltem azt a szart.

Töröm a fejem, igyekszem figyelmen kívül hagyni a fájdalmat, és próbálok visszaemlékezni, hogy mi a fasz történt velem. Homályosan dereng egy mobilüzenet Dayától, amelyben arra kér, hogy menjek át hozzá. A szorongás, amikor nem vette fel a telefont. Autóba ülök, fényszóró, pánik
a hirtelen ütközés miatt, aztán semmi.

És most itt vagyok… akárhol legyen is ez az itt. De nem biztonságos.

Jézusom, egyáltalán Daya írta az üzit? Vele is történt valami?

Ettől a gondolattól újra végigsöpör rajtam a pánik hulláma. Eshetőségek villannak fel és öltenek testet, végül már csak egy nagy rakás aggodalom és kétségbeesés vagyok. Talán megsérült, vagy nagy bajba került.

Basszus… én vagyok az, aki megsérült és nagy bajba került, és gőzöm sincs, hogy a francba jutok ki innen.

Zihálok, a szívem olyan hevesen ver, hogy az már fáj. Maradék erőmet is felemészti, hogy csöndben maradjak.

Hol a picsában vagyok?

Hol van Zade?

Csönd, aztán fura hangok, először tompán, aztán egyre hangosabban. Hegyezem a fülemet, próbálok másra is figyelni a szívem dübörgésén kívül, a fájdalom úgy dagad a testemben, mint egy vízzel teli luftballon.

Valahogy a gyötrelemnek is van hangja, és rohadt hangos.

– Z. keresni fogja – mondja halkan egy férfi. – De minden oké lesz, amint Garrisonhoz érünk, és dobjuk a furgont. Gyorsan odavisszük. – Felszínre tör bennem egy emlék. Futó képek, kiráncigálnak az autómból, a bőrömbe hasító üveg és fém fájdalma. Ez megmagyarázza az égető érzést a hátamon.

Baszottul elraboltak… nyilvánvaló. Biztosan a Társaság műve. Zade említette, hogy célba vettek, és tudom, hogy a testőrei a Parsons-birtok előtt strázsáltak. Nyilván Dayát használták fel, hogy előcsalogassanak, de akkor nagy eséllyel őt is magukkal vitték.

Basszus, mekkora idióta vagyok!

Egy pillanatra sem gondolkoztam el egy esetleges csapdán, amikor Daya nem vette fel a telefont. Annyira el akartam jutni hozzá, hátha megsérült vagy bajba került, hogy eszembe sem jutott felhívni Zade-t. Pedig ezzel nemcsak magamat menthettem volna meg, hanem Dayát is.

Összeszorítom a szemem, a zokogás a torkomat kaparja. Egy könnycsepp buggyan ki a szempillámon át, rázkódik a mellem az erőfeszítéstől, hogy ne omoljak össze. Ez átkozottul az én hibám.

Zade ezerszer figyelmeztetett, hogy a nyomomban vannak, erre én egyenesen besétálok az első csapdába.

Mekkora idióta vagy, Addie! Micsoda kibaszott idióta.

– Tényleg azt hiszed, hogy el tudjuk rejteni előle? Kibaszottul Z.-ről beszélünk, ember – válaszolja a másik pasas enyhe spanyol akcentussal.

– Mi csak megadjuk a Társaságnak, amit kértek. Melyiktől félsz jobban? Tőlük vagy Z.-től?

Basszus, tényleg az átkozott Társaság. Tudtam én, de a bizonyosságtól friss adrenalinlöket áraszt el.

Nem tudom, miért lökték ide nekem ezt a szart, de ki kell vinniük ezt az elcseszett romlott salátát; ez nem az én világom. Én a gyümölccsel és zöldséggel teli saláták világába tartozom. Az egészséges dolgok világába, amelyek nem szorítanak le az útról, és nem igáznak le.

– Jobban szeretném, ha rohadtul nem kellene választanom – motyog a második fószer.

A hangból ítélve valakinek rácsapnak a vállára vagy a hátára.

– Sajna nincs választásod, Rio. Annyi baj legyen. Ez a csaj milliókat ér, úgy értem, egy baszott gyémánt van a kezünkben. Csak képzeld el, haver – Z. nőjét, az egyetlent, egy aukciós árverésen. Tudod te, hány ellensége van? A mukik habzó szájjal tennék a játékszerükké a kiscsajt. Megkapom a részem Maxtől, téged meg majd nyilván megjutalmaz a Társaság. Baszott pazarul élünk majd. – Hiénaszerű kacajt hallat. – Ha megjön a pénz, megvehetem a saját istenverte magánszigetemet!

Feltámad bennem a düh az érzéketlen duma miatt, úgy beszél rólam, mint egy eladó ingatlanról.

– Nyilván a te elképzelésed egészen más a kényelemről. El kell tűnnünk vele. Legalábbis amíg Z. életben van – válaszolja a második pasas… Rio. Ismerősen cseng a neve, mintha halványan emlékeznék, hogy valaki a nevét kiáltotta, miután leszorítottak az útról.

– Semmi para, hapsikám. Előnnyel indítunk a ma esti szertartással, és tuti, hogy a Társaság így vagy úgy, de kivonja a forgalomból Z.-t. Megvédenek minket.

– Isten hozott a való világban, szivi – dudorássza az egyik pasas. Az, aki gyémántként hivatkozott rám.

– Hová visztek? – kérdezem rekedt, recsegő hangon.

– Az új otthonodba. Legalábbis átmenetileg – helyesbít. – Aki a legtöbbet fizet érted, végül azé leszel – vihog, mintha kutya lennék, akit örökbe fogad egy szerető család.

– Óriási – krákogok. – Úgy tűnik, megütöttem a főnyereményt.

Az egyikük – talán Rio – humortalanul felnevet.

– Őrizd keményen a humorérzékedet, babám. Szükséged lesz rá.

Mielőtt válaszra nyitnám a szám, szúrást érzek a karomon, amit az ereimben szétterjedő égető érzés követ.

Mélyen beszívom a levegőt. Történetesen ez az utolsó lélegzetvételem, mielőtt beborít a sötétség.

– Az életjelek bizonytalanok, a vérnyomás esik. Intravénás infúziót kell bekötnünk.

Megmoccanok, az ismeretlen hang eltorzul, erősen cseng a fülem.

Tetőtől talpig lángol bennem a gyötrelem, mintha víz alatt lennék, és egyszerre küzdenék azért, hogy a felszínre bukkanjak, és rúgkapálnék, hogy lent maradjak, mert tudom, hogy a fájdalom erősödik. Beborít a tűz, az idegvégződéseimet nyalogatják a lángok, minél közelebb kerülök az öntudathoz, annál fényesebbek.

Apró szúrást érzek a karomban, és különböző irányból tompa hangokat hallok.

– Kificamodott váll, fejsérülés, zúzódások testszerte.
– A férfihang elhalkul majd visszatér, harsány kiáltás fut végig a gerincemen.

– Az isten verje meg, Rio, ez nem egy kibaszott kórház a megfelelő felszereléssel. Belső vérzése is lehet, már amennyire meg tudom ítélni.

– Ugyan már, ember, az előbb még jól volt – szólal meg
a másik némi aggodalommal. Gondolom, Rio társa.

– Jól? Fogalmam sincs, miféle sérüléseket szenvedett el. Nyilvánvaló, hogy beverte a fejét. Lehet belső vérzése, és lehetséges, hogy perceken belül meghal. Van CT-tek? – Csak a csend válaszol, így az orra alatt motyog. – Mindjárt gondoltam.

A sötétség az öntudatom peremét nyaldossa, azzal fenyeget, hogy újra magával ragad. Felnyögök, valaki az ujjával próbálja kinyitni a szemem. Éles fény villan fel, de alig veszem észre.

– Kisasszony, meg tudja mondani, hol fáj?

A fény helyét idősebb férfi foglalja el, egészen közel van az arca. Elmosódott a kép, de ki tudok venni egy ősz hajtincset, sűrű bajuszt, világoskék szemet.

Kinyitnám a számat, de a nyelvem a szájpadlásomhoz tapad.

Jézusom, mit szúrtak belém! Akármi volt is, zavart vagyok tőle, és szédülök.

– Tudom, hogy sok mindene fáj, de el kell mondania, pontosan hol.

Mindenhol. Baszottul fáj mindenem.

– A… vállam – károgom végül. – A fejem.

– Valami más? A mellkasa vagy a hasa?

– A hátam – lihegem, és eszembe jut, ahogy kiráncigáltak a kocsiból. Olyan, mintha sajtreszelővel reszelték volna a hátamat.

– Ez minden? – erőlteti.

Bólintok, kimerít a folyamatos kérdezősködése. Mindenem sajog, de fogy az energiám, és rémesen fáradt vagyok.

– Adok magának érzéstelenítőt, és rendbe hozom, oké?

Hirtelen világosan észlelem a környezetemet, a férfi arcvonásai kitisztulnak. A mögötte álló másik pasassal együtt, aki kínosan feszeng, és minket figyel.

Ideje aludni, hercegnő.

Sötét, feneketlen tekintet, gonosz vigyor – Rio. Ő ráncigált ki az autóból. A beszélgetés részletei kiesnek, de tudom, hogy több volt ennél. Nem tudok gondolkozni, iszonyúan lüktet a fejem.

Épp fókuszálni kezdek, de újra elhomályosul a látásom, és elnehezül a szemhéjam. Hiába küzdök leragadó szemhéjam ellen.

Nem is akarok küzdeni ellene. Hiszen megszabadít a fájdalomtól.

Addie, bébi, harcolnod kell, értem, rendben? Életben kell maradnod, amíg el nem hozlak.

– Milyen súlyosak a sérülései?

A kérdés kiragad a feneketlen gödörből, ahol csak Zade elképzelt hangja létezik. Nem valóságos, valójában nem hallom. De annak érzem. Olyan megnyugtató, hogy amíg őt hallom, harcolok az itt maradásért.

– Mégis, mit gondolsz? Leszorítottad az útról – hangzik az ingerült válasz.

Tompa fájdalom árad szét és lüktet a testemben. Valaki sóhajt, és az idős férfi folytatja.

– Van néhány vágás a hátán az üvegtől. Szerencsére elég tiszták, így nem túl szörnyű sebek.

– Ez csökkenti az értékét – motyogja egy hang, de túl halk ahhoz, hogy felismerjem.

– Kussoljál, te így is, úgy is megkapod a pénzedet. Akkor mi a faszt érdekel?

– Ühüm, talán mert a barom hibád az életemet veszélyezteti? Jézusom, Rio, tudtam, hogy megsérült, na de ennyire?

Bármit akar válaszolni Rio, egy ismeretlen hang – nyilván az orvos – közbevág.

– Harminc öltéssel kellett összevarrni a két leghosszabb felszakított sebet, mert átráncigálták az éles fém- és üvegtörmeléken. Nem gondolhatják, hogy nem okozott maradandó károkat. – Egyértelműen Rio társának az oldalán áll.

– Az isten verje meg, Rio! Ugye felfogtad, hogy ezt a kibaszott zsebem bánja? A segítségedet kértem, és nem azt, hogy mindent elcsessz nekem.

– Mégis, hogy a búsba szedtem volna ki onnan, mi? Felemeltem volna a kocsit, mint egy kibaszott Superman, és odább gördítettem volna, hogy kihalásszam? – prüszköl Rio.

Összeszorul a szívem. Durva hangja olyan, mintha valaki végighúzná a körmét a táblán. Túl sokszor tértem már magamhoz erre a hangra. És minden alkalom eszembe juttatja, hogy beletaszítottak egy rémálomba, és nem találom a kiutat.

– Ha nem lökted volna meg olyan baszott erősen az autót, akkor mindez nem történik meg, te szardarab.

– Ha te nem lettél volna olyan kibaszottul beherkázva, és nem üvöltözöl a fülembe, akkor te vezettél volna, ahogyan lennie kellett volna.

– Uraim, nyugodjanak meg. Ébren van. Emelkedik a vérnyomása.

Halkan lélegzek, de nem vesződöm a színleléssel. Lassan kinyitom a szemem, a három pasas körbeáll, és úgy néznek rám, mint egy kísérleti patkányra.

Ez egy kibaszottul szörnyű kísérlet.

Először egy sötét szempárral találkozik a tekintetem. Majdnem fekete, élettelen, hiányzik belőle a melegség. Világosbarna bőrét tetkók borítják, a nyaka két oldalán a borostyánlevelek felkeltik az érdeklődésemet. Felhúzott cipzáras bőrkabátot visel, de fekete tinta örvénylik a kezén, felkúszik az ujjaira, valószínűleg mindenhol tetoválás borítja. Éles, szögletes arcvonásai vannak, sűrű szemöldöke magasan ívelt, a rövidre nyírt fekete haja alatt végigfutó sebhely a korona szinte vadállatias megjelenésén. Még vonzó is lehetne, ha nem nézne rám úgy, mint aki inkább holtan szeretne látni.

A mellette álló pasasra siklik a pillantásom. Ápolatlan, az arca a nyilvánvaló drogozástól tele van hegekkel. Zsíros haján simléderrel hátrafelé fordított baseballsapka, az izompólója koszos, a nadrágja túl bő. Felismerem benne a másik elrablómat.

Végül a harmadik pasast – feltételezésem szerint a doktort – veszem szemügyre. Őszülő haj, kék szem, bozontos bajusz, egyébként udvarias arcát ráncok borítják. Lágyabb tekintete jól illik tenor hangjához. De van benne valami nyugtalanító. Mély, idegesítő rezgés, amit nem igazán tudok hová tenni.

Elkapom a tekintetem, a csontjaimban érzem a hideg remegést. Egyre erősödik a tompa, lüktető fájdalom, de messze nem olyan erős, mint amikor a furgonban magamhoz tértem. Bármilyen fájdalomcsillapítót fecskendezett belém, múlik a hatása, és én nem fogok továbbiért könyörögni.

Fájnak az izmaim, úgy érzem, mintha kemény kéreg olvadna a csontjaim köré. Hihetetlenül merev vagyok, minden mozdulatra belém hasít a fájdalom.

Nehézkesen levegőt veszek, és körülnézek. Elsötétített, fehér szobában vagyok. Ez… steril. Nem úgy tiszta, mint egy kórház, ahol lennem kellene, de nem is olyan, mint egy zárka.

Nem is tudom, miért számítottam ilyesmire.

Piszkosfehér falak, betonpadló, szinte minden fal mellett ezüstszínű szekrények sorakoznak. A kórházi ágy mellett hatalmas fémasztal, rajta tálca, egy véres rongyon eszközök sorakoznak.

A helyiségben különböző készülékeket látok. A legtöbbet nem ismerem fel, ismerős a pittyegő gépezet, amely az életjeleimet figyeli, és a karomhoz csatlakozó intravénás cső.

Az orvos felvesz egy műanyag poharat az ágyam melletti asztalról, és a kezembe nyomja.

– Lassan igya meg – utasít.

Reszkető kézzel megfogom a poharat, és belekortyolok. A hideg víz olyan, akár az égési sérülésre nyomott jég. Fájdalmasan enyhítő.

A derékig felhúzott durva fehér takaró alatt csupán egy világoskék köpeny van rajtam.

Valahogy ez a legrosszabb az egészben. Így láthatják rajtam a jeleit, hogy milyen hideg van itt.

Az orvos észreveszi, mit nézek, és megszólal.

– Elnézést az öltözékéért. Le kellett vágnom a ruháit, hogy kezelhessem, és elláthassam a sérüléseit.

– Riónak köszönheted – motyogja az orra alatt az ápolatlan pasas. Elég hangosan ahhoz, hogy az ereimben folyamatosan áramló rettegés ellenére is meghalljam.

– Kussoljál, Rick! – csattan fel Rio, a dühtől felerősödő akcentussal. – Különben saját kezűleg nyírlak ki, és senkinek sem fogsz hiányozni, nem úgy, mint a drágalátos gyémántod.

Ez… ez a rettegés semmilyen eddigi érzésemhez nem hasonlítható. Nem olyan, mint a félelem, amit Zade keltett bennem, és határozottan nem az az olcsó borzongás, amit egy kísértet járta ház vagy egy horrorfilm ébreszt az emberben. Ez olyan érzés, mint amikor tisztességesen, amúgy igazán elcsesznek valakit.

Az egyre sűrűbben pittyegő monitor elárul, az orvos aggodalmasan pillant rá.

Alig emlékszem bármire, miután a kocsim fejre állt. Rio fölém tornyosuló arca halványan rémlik, amikor kicibált az autóból, mozgott a szája, de nem jutottak el hozzám a szavai, kivéve azt a hármat.

Ideje aludni, hercegnő.

– Hol vagyok? – suttogom, aztán elfog a köhögés, és némi váladék felszakad a torkomban.

– A kibaszott Ritz-Carltonban, hercegnő. Mégis, mit gondolsz? – csattan fel Rio, dühtől feszült arccal.

Rick himlőhelyes arcán vádló kifejezés suhan át, de hallgat, nyilván komolyan vette Rio fenyegetését.

Rio láthatóan elcseszte, és a lelkem mélyén azt remélem, ezért kinyiffantják.

– Én dr. Garrison vagyok – mutatkozik be az ősz hajú, és elszántan Rio elé lép. Nagyot nyelek, és hallgatok. Ha ez a görény most azt várja tőlem, hogy bemutatkozzam, mint egy kibaszott állásinterjún, akkor feldughatja a seggébe az infúziós állvány rúdját.

– Hogy érzi magát? – kérdezi, és közelebb lép. Dühbe gurulok, és mielőtt pontosan elmondhatnám neki, mit érzek, folytatja, nyilván érzékeli az előtörni készülő szóáradatot. – Gondolom, fáj a feje. Hányinger?

Összeszorítom a számat. Talán a legjobb, ha hagyom, hogy ő irányítsa a kérdezősködést. Én túl szabadszájú vagyok, hogy a végén még megöletném magam.

Nem fogom úgy megúszni, mint Zade-del – persze „a megúszás” szubjektív fogalom. Még akkor is volt bennem egy fura biztonságérzet, amikor először bemutatkozott, és majd beszartam a rémülettől, mégis kekeckedtem vele, mintha a lelkem mélyén tudtam volna, hogy soha nem bántana igazán. Csak most értem meg, hogy sikerült befurakodnia az életembe.

Az a pasi hihetetlenül veszélyes… mindenkire, kivéve engem. Még akkor sem, ha kibiztosított fegyvert szegezett rám, és nem csak fegyverként használta.

De ezek itt? Nemcsak bántalmaznának, de meg is ölnének.

– Hányinger – kapcsolok még mindig rekedt hangon. Dr. Garrison babrál az infúzióval, telire cseréli az üres tasakot. Remélem, hogy morfium.

Megiszom a maradék vizet, bár nemigen enyhül a torkomban a szárazság. Mindegy, hányszor nyalom meg repedezett számat, ugyanolyan cserepes marad.

– Elég csúnya agyrázkódása van. Meg kell figyelnünk. Biztos akarok lenni benne, hogy nem szenved további károsodást. – Megvető pillantást vet a másik kettőre, az az érzésem, hogy ezen már vitatkoztak.

Automatikusan szólásra nyitom a számat, hogy megmondjam neki, ne pazarolja az idejét – a két másik úgyis gondoskodik róla, hogy a testem további károkat szenvedjen el.

Rio észreveszi, és közbevág.

– No, lássuk csak. – Éles, fenyegető a hangja, magára vonja a figyelmemet. – Talán az agyad károsodott, de a pinád attól még működőképes.

Becsukom a számat, és a pillantásom újra dr. Garrisonra siklik. Összeszorított szája fehér vonallá szűkül, láthatóan nem nyűgözi le Rio durva megjegyzése.

Tartsd a szád, Addie. Ezen már túl vagyunk, seggfej.

– Súlyos traumát szenvedett, és bárki bármit mond…
– komisz pillantást vet Rióra – …tip-top állapotban kell lennie.

Jó formában van rám szükségük, tehát nyilván érek valamit. Nem vitatkozom, mert ez az előnyömre szolgál.
A gyógyulással energiát nyerek a meneküléshez.

– Milyen nap van? – kérdezem, és megnyalom az ajkam.

– Télleg asszed, számít? – csahol Rick. – Ne tegyé' fel kérdéseket.

Igyekszem lenyelni a nyelvemre toluló szidalmakat. Remeg a szám széle a vágytól, hogy komisz, gyűlöletes szavakat köpjek rájuk. De visszafogom magam.

– Csütörtök van – válaszol dr. Garrison, és nem vesz tudomást az ápolatlan pasas rosszalló tekintetéről.

Csütörtök…

Tehát öt nap telt el a baleset óta.

Zade már biztosan keres. Nagy valószínűséggel őrjöng, és tombol… Jézusom, biztosan kinyír egy csomó embert. Kétségkívül megteszi. És amikor mosolyra húzódik a szám, már tudom, hogy igazán megrontott.

– Mi olyan vicces? – kérdi Rick. Letörlöm az arcomról
a vigyort, megrázom a fejem, de csak arra tudok gondolni, talán én meghalok, de ők is. És sokkal rosszabb véget érnek, mint én.

Miközben a képzeletemben felmerülnek Zade pusztításának különböző módozatai, elnehezedik a szemhéjam, a kimerültség legyőzi az adrenalin apró kitöréseit, amelyek eszméletemnél tartottak.

A három pasas közelről figyel, és még agyrázkódásos, összetört állapotomban sem kell tudósnak lennem ahhoz, hogy tudjam, bármivel kábítottak is el, az nem morfium.

Rión állapodik meg a tekintetem, a szemhéjam önkéntelenül lecsukódik. Rio szája lebiggyed, sötét szemgödrében örömtelen élvezet kavarog.

– Ideje aludni, hercegnő.

2008. június 8.

Mi a faszt csináltam, hogy ezt érdemlem? Húszéves vagyok. HÚSZÉVES VAGYOK. És most meg fogok halni. Jézusom.

És csak arra tudok gondolni, hogy mi lesz a kishúgommal. Anyu akkor sem lenne képes gondoskodni róla, ha az élete múlna rajta.

Kibaszott FASZBA, a húgom is meg fog halni.

Ez sokkal jobban fáj, mint bármi, amit ezek a fószerek művelnek velem. Mint az, amit Francesca tesz velem.

Ez fizikai fájdalom. Nincs hozzá hatalmuk, hogy mentálisan megtörjenek, amikor már kibaszottul összetörtem.

Molly

2. FEJEZET

A Vadász

Nem fordul elő túl gyakran, hogy meglepetés ér.

Mindenkitől a legrosszabbra számítok, még saját magamtól is. Különösen saját magamtól.

De amikor az a hang áthatol az agónia ködén, csak meglepetést érzek, és a tarkómhoz nyomódó fém hidegét.

– Örülök, hogy felfogtad, Jason Scott. Most pedig lássam a kezedet, különben ez az egy golyó mindkettőtök kibaszott fejébe megtalálja az utat.

Az érzéseim visszatükröződnek Jay arcán, az arcvonásai megereszkednek, a szeme tágra nyílik, a hangjában mélységes rémület, egyetlen szót formáz a szája.

– Te?

– Igen. Én.

A ringyó.

Vadul kavarognak a gondolataim, végiggondolom minden egyes találkozásunkat, és próbálok rájönni, hogy a picsába néztem be – nem vettem észre, hogy a nő egy báránybőrbe bújt farkas.

Kibaszott jól játszotta a szerepét.

– Tudod, ez igazán bántó – szűröm összeszorított fogamon keresztül, és az államon ráng egy izom.

– Miért érzem úgy, hogy kihevered?

Kínzott férfisikoly hangzik fel tőlem balra, a sűrű füst mélyéről.

Felrobbant egy bomba, és hátrataszított az áldozati szertartásokhoz használt kőoltárra. Fogalmam sincs, hol sérülhettem meg, de az egész testemben szétáradó fokozódó fájdalomból ítélve kórházban lenne a helyem.

És nincs szükség kibaszott jövendőmondóra, hogy tudjam, a közeljövőben nem számíthatok segítségre.

A mesterséges barlangban még mindig tetőfokára hág a káosz, a kőfalakról visszapattan a gyötrelem és rémület jajveszékelése, és ettől még jobban zúg a fejem.

A Társaság ezen a lepratelepen áldozza fel a gyerekeket. Valamiféle beavatás ez, hogy tárt karokkal fogadjanak valakit a klubban, amely bőséges számú ártatlannal látja el a tagjait, akiket megerőszakolhatnak és megkínozhatnak.

Videófelvételek szivárogtak ki a sötét webre, az első kilenc hónappal ezelőtt. Azóta éjt nappallá téve azon dolgozom, hogy bejussak erre a szertartásra.

És végre sikerült.

De a Társaság nyilvánvalóan tudomást szerzett rólam, és felkészült az érkezésemre.

Dan – a pasas, aki bejuttatott – említette, hogy elkapták a videókat kiszivárogtató tettest.

Túlságosan zaklatott voltam, és nem vettem észre a csapdát, amikor ezután egy újabb videó bukkant fel a weben. Szándékosan töltötték fel, mert tudták, hogy megnézem, és odatalálok a klubba. Ők csaltak oda, hogy kiiktassanak.

– Egy kislánnyal fizettem érted, Z. – szólal meg mögöttem a szuka.

– Úgy néz ki, tisztában voltál a kockázattal – vágok vissza egy hangyányit elakadó lélegzettel. Még a kibaszott lélegzetvétel is fáj, és egyre fokozódik.

Remélhetőleg még a robbanás előtt kivitték innen a kislányt, akit nekem és még három másik pasasnak ajánlottak fel az oltáron. Az egyik emberem, Michael gondjaira bíztam, de azóta nem hallottam róla.

– Felállni – mind a ketten! Velem jöttök.

– Pillanatnyilag egy parányit a padlón vagyok, de azért az első adandó alkalommal kinyírlak – figyelmeztetem, és majdnem felnyögök a hátamba nyilalló fájdalomtól. A kurva életbe, mindennél jobban szeretném, ha ez a szar olyan lenne, mint a moziban, ahol felrobbantják az embert egy bombával, és rögtön utána megmenti a világot.

– Ez nem fog megtörténni, Z. Akarod tudni, miért?

Megdermedek, összeszorul a gyomrom. Mintha egy cápa épp kitátaná a száját, és a szívem lenne a gyanútlan fürdőző, amelyet egészben elnyel. Jobb, ha nem mondja ki azt a szart, amit szerintem mondani akar, különben még begurulok.

Halálosan nyugodt hangon válaszolok.

– Mindenre esküszöm, ami szent, hogy tönkreteszlek, ha hozzáérsz a csajomhoz.

Minden válasznál többet mond a hallgatása, elsötétül előttem a világ. Elhomályosul a látásom, eláraszt a düh hatalmas hulláma. Ökölbe szorítom a kezem, igyekszem uralkodni magamon.

– Zade!

A sürgető érzés felülírja a türelmemet, azt üvölti, keljek fel, és keressem meg az egérkémet. El kell jutnom hozzá, mielőtt elfajulnak a dolgok.

– Zade!

Ki tudja, máris milyen messzire mentek. Milyen csúnyán bántalmazták.

Megfeszül a testem a gondolatra, képek cikáznak át a fejemen arról, hogy mit művelhettek vele. Ha csak egy haja szála meggörbült…

– Basszus, ZADE! Nézz már rám, ember.

Végre eljut a tudatomig Jay hangja, de nem látom. Nem látok semmit.

Figyelmeztetésként keményebben szorul a fejemhez a fegyver csöve. Nem emlékszem a mozdulatra, de most térdelek, és egyenes háttal nézek előre. A szemem előtt a képzeletbeli jelenetet, hogy a kibaszott fogammal, végtagonként tépem darabokra ezt a kurvát.

– Maradj lent – sziszegi mögöttem.

– Engedj… basszus, valami ostobaságra készül! – rohan le Jay, a rémülettől elvékonyodó hangon. Fájdalom hasít a fejembe a halántékomon landoló ököltől. Visszanyerem
a látásomat, megjelenik előttem a bizalmi emberem arca. Mogyoróbarna szeme mindössze pár centire van tőlem.

– Szedd össze magad – csaholja összeszorított foggal. A halántékán lüktet egy ér, vörös arcáról dől az izzadság.

Megragadom a fejemhez nyomott fegyver csövét, és pillanatok választanak el tőle, hogy kirántsam a nő kezéből.

– Hagyd – szól rám éles hangon Jay. – Mázlid van, hogy nem kaptál egy istenverte golyót a fejedbe. Még nem ölheted meg.

– Szeretném látni, hogy megpróbálod – prüszköl a nő, és megbök a fegyverrel. Összeszorítom az állkapcsom, elengedem a fegyvert, és a térdemre teszem a kezem. Az izmaim erősen, gyorsan vibrálnak, de a testem látszólag mozdulatlan. Én viszont érzem, hogy remegek, miközben folytatja.

– Talán erősnek képzeled magad, de bármilyen hatalmad maradt, az jelentéktelen az enyémhez képest. Eltüntethetlek, és azt sem fogják tudni, hogy léteztél egyáltalán.

Vicsorgok, legszívesebben megmutatnám, mekkorát téved, de egyelőre inkább összeszorítom a fogam. Jaynek igaza van. A nő fegyvert tart a tarkómhoz, és bármelyik pillanatban lepuffanthat. A golyó gyorsabb, mint én, és semmi kétségem, hogy beváltaná a fenyegetését, és Jay lenne a következő áldozat.

Behunyom a szemem, nagy levegőt veszek, és abba az ijesztő állapotba hozom magam, amire csak ritkán kényszerültem rá egész életemben. Mozdulatlanná dermedek, a nyugalom átveszi az izzó düh helyét. Lecsillapítom az elmém, és amikor újra kinyitom a szemem, Jay merev hátát látom.

Bármit lát is, az kihozza a sodrából.

Ki kell kerülnöm innen, hogy megkeressem Addie-t. Csak azután lehet részem abban az örömben, hogy megmutatom ennek a picsának, mire vagyok képes. Ez a világ rohadtul felizzik, a tűzbe tartom az arcát, és végignézem, hogy szétolvad a haragomtól.

– Elvitted? – kérdezem. Tudom, hogy igen, de az ő szájából kell hallanom.

A fülemen érzem a forró leheletét, amit lágy, gunyoros hang követ.

– Igen. Elvittem, és csak olyannak adom el, akinek igazán betegesen perverz vágyai vannak. És te nem tehetsz ellene semmit.

Van valami, amit szörnyen gyűlölök, amióta Z.-t alakítom – hihetetlenül élénk a fantáziám. Ebben a munkakörben ez átok. Valahányszor új videó jelenik meg a sötét weben vagy titkos információt kapok egy új körről, azonnal eszembe jut minden elfajzott, beteg dolog, amit ezekkel a nőkkel és gyerekekkel művelnek.

A saját elmém kínoz a képekkel. Aztán később is tovább gyötörnek, hacsak nem a csajomat kísértik.

De most? Kibaszottul örülök.

Ebben a pillanatban élvezem, hogy lelki szemeim előtt megjelennek a módozatok, ahogy majd megölöm Claire Seinburgot.

– Tehát – kezdem, és felmordulok, mert különösen éles fájdalom nyilall a hátamba. – Mark nem is bántalmazott, igaz?

Claire kuncog.

– Ó, dehogynem. Csak épp nem tudta, mit jelentett a számára minden alkalom, amikor kezet emel rám. Az idióta soha nem jött rá, hogy én mozgatom a szálakat. Túl ostoba volt hozzá.

Megkerül engem és Jayt, továbbra is a fejemhez szegezi a fegyvert, és elvicsorítja vörös ajkát. A szín a hajszínével vetekszik. Ugyanilyen élénkvörös tincsek övezik az arcát, omlanak a vállára. A szertartás alatt ő volt a rejtélyes személy a csuklyában, aki felajánlotta a kést, miközben átkozottul jól tudta, hogy soha nem használnám a kislány ellen. Ehelyett más nyakában landolt.

– Ez a legjobb a hímnemű egyedekben. Annyira odavagytok magatoktól, fel sem merül bennetek, hogy egy nő lehet a felelős. Nem gyanakodtatok a szende, bántalmazott feleségre, mert feltételeztétek, hogy gyenge vagyok.

Fújtatva száraz nevetést hallatok.

– Tévedsz. Azért nem gyanakodtam a bántalmazott feleségre, mert el sem tudtam képzelni, hogy egy áldozat más ártatlan nőt és gyerekeket áldozzon fel.

Komiszul elmosolyodik, lehajol, zöld szeme egy vonalba kerül az enyémmel.

– Én pedig azt nem tudom elképzelni, hogy a férfi, aki kockára teszi az életét, hogy megmentse ezeket az áldozatokat, kierőszakolja a kapcsolatot egy ártatlan nőtől.

Egymást méregetjük, és az érzelmeim nyoma után kutat. De csak egyet nyújthatok – hátradöntöm a fejem, és felnevetek.

– Titokban követtél, Claire? – kérdezem vidáman, és találkozik a pillantásunk.

Felhúzza az ajkát.

– Mindketten képmutatók vagyunk, Z. – mondja, és gúnyos megjegyzésemről tudomást sem véve felegyenesedik. – Csak az a különbség kettőnk között, hogy én úgy döntöttem, hasznot húzok ebből a szánalmas világból. Soha nem hagyják abba a gyengébbek bántalmazását. Míg világ a világ megerőszakolják és megölik őket. Tehát úgy döntöttem, hogy ha ilyen világban élünk, akkor átkozott legyek, ha nem nyerek rajta valamit.

Ellazítom a vonásaimat, csak a fogamat szorítom össze, amikor a hátamba hasító fájdalom tovább erősödik.

Basszus. Tényleg szükségem lenne a kórházi ellátásra.

De Addie-re még nagyobb szükségem van.

– Annyi jót tehetnél a te pozíciódban – füstölög Jay, és az undor eltorzítja a vonásait. – Mérhetetlen hatalom van a kezedben. És inkább a patriarchátus támogatását választottad ahelyett, hogy változtatnál rajta.

Claire vicsorogva felé fordítja a fegyvert, és a homlokához nyomja. Jay megmerevedik, de nem kushad le. Megfeszülnek az izmaim, elhalványul a lüktető fájdalom, a nő ravaszon billegő ujját figyelem.

Ha meghúzza azt a ravaszt… eltöröm a nyakát a csizmás lábammal, még mielőtt a golyó Jay agyába hatol.

– Tévedsz. – Claire rám néz. – Tegyük fel, Z., hogy elpusztítod az összes kört. Tegyük fel, hogy végrehajtod, amit elterveztél. Tényleg egy pillanatra is elhiszed, hogy sikerülhet? Hah! Amint elül a por, a gonosz újraépíti a birodalmát, ezúttal a korábbinál erősebbre és jobbra. – Úgy bámul Jayre és rám, mintha téveszmések lennénk.

– Soha nem szabadulsz meg a gonosztól. Soha.

Igaza van, de ez nem jelenti azt, hogy nem mérhetek súlyos csapást a romlott lelkek pöcegödrére, és nem hozhatok létre hatalmi vákuumot. Nincsenek olyan illúzióim, hogy az életem során el tudom törölni az emberkereskedelmet. De ez soha nem is volt a kibaszott célom. Megmenteni a lányokat – ezeket a gyerekeket –, és a lehető legtöbbjüknek nyújtani egy második esélyt az életben, ez a lényeg.

Mindig is az volt a tervem, hogy megfosszam az embereket a kormány kétes ellenőrzésétől, és az emberkereskedelemben betöltött szerepüktől. Ez már önmagában jelentős változást hoz a világban.

Hosszú küzdelem lesz, és nem ér véget a halálommal.
A nap felrobban, és a föld elpusztul, mielőtt létrejöhetne egy tökéletes világ. Az emberiség kinyírja magát, mielőtt ez megtörténne.

De Z.? Z. itt marad akkor is, amikor én már három méter mélyen leszek a föld alatt. Kinevelek egy generációt, amely átveszi a helyemet, és ők ugyanezen fognak dolgozni.

Claire visszanéz a válla fölött, és én is észreveszem a férfit, aki mélyen az arcára húzott csuklyában közeledik. Csak a felépítéséből tudom kitalálni a nemét, mert olyan, mint egy feje tetejére állított Eiffel-torony. Hatalmas, széles válla szinte szétfeszíti a ruháját, a varrások majd szétpattannak, és a teste drámaian elvékonyodó csirkelábakban végződik.

A faszkalap egyértelműen kihagyta a lábizomra gyúró edzésnapokat.

– Az autó előállt – jelenti be, mélyebb a hangja, akár a Mariana-árok.

Claire felém fordul, leengedi a fegyvert, a férfié pedig felemelkedik, fel-le mozgatja a mutatóujját.

– Fel! – csattan fel éles hangon. – Most.

Kifújom a levegőt, hogy megnyugodjak, és a fájdalomtól összeszorított foggal ráveszem magam a mozdulatra.

Morogva felegyenesedem, végigmérem az előttem álló vörös hajú viperát. Elég bátor hozzá, hogy felemelt fejjel a szemembe nézzen, jottányi félelmet sem mutat. Biztos vagyok benne, hogy megszokta a férfiak fenyegetően méregető pillantását. De Claire még nem találkozott hozzám hasonlóval.

– Mit akarsz csinálni velem? – provokálom, és leereszkedőn nézek rá, mint a kisgyerekre, aki azt képzeli, hogy nyerhet ellenem szkanderben. – Nehezen kezelhető vagyok, Claire.

Sejtelmes mosolyra görbül a szája, közönyösen közelebb húzódik, mintha kérkedne vele, hogy mennyire nem fél tőlem.

– Patrick bevisz titeket a vallatószobába. Felteszünk néhány kérdést. – Fölényesen meglapogatja az arcomat. – Hasznodat vesszük, és szolgálsz nekünk néhány hasznos információval. Hogyan működik a szervezeted, milyen illegális technológiát alkalmazol, beleértve azokat a titkos infókat is, amelyeket a terrorista éveid alatt gyűjtöttél össze. Aztán végignézed a kis barátnődet az új gazdájával, mielőtt saját kezűleg nyírom ki.

Vadállati mosolyra húzom a szám, kivillantom a fogam, és odahajolok, hogy megmutassam, miért is kellene baszottul félnie tőlem.

– Jobb, ha gondoskodsz róla, hogy azok a kötelékek különösen szorosak legyenek – mordulok rá. Kissé elkerekedik a szeme, egyetlen pillanatra a félelem szikráját látom felvillanni az arcán. Kibaszottul jéghideg a szajha, de attól még nem immunis az indulataimra.

– Mutasd az utat – bátorítom, és magam elé mutatok. Claire tetőtől talpig végigmér, haragos tekintetet vet rám hátborzongató hangom miatt. Megszokta, hogy az emberek
a lába előtt nyüszítenek, és úgy hajlonganak a parancsai előtt, mint a fém a hegesztőpisztoly alatt.

Még meg kell tanulnia, hogy én nem az a férfi vagyok.

Szipákolva megfordul, odébb megy, hangsúlyt helyez rá, hogy a hátát mutassa, mintha csak az igazamat bizonyítaná. Soha nem kellett félelmet keltenem a gyilkoláshoz, de nem bánok egy kis leckéztetést. Addie tanúsíthatja.

Jay merev tekintete a profilomra szegeződik, mogyoróbarna szeméből pánik sugárzik. Nem kell megszólalnia,
az arckifejezése mindent elárul.

Meg fogunk halni.

Nem, ha rajtam múlik. Túl sok a vesztenivalóm, és ez sokkal többet ér a saját életemnél.

Claire pálcikalábú társa, Patrick, előre enged minket, aztán a hátunk mögött igazodik a lépteinkhez.

– Ne bámuld a seggem, ha lehet – mondom vontatottan.

Felmordul, húsos kezével meglök, a fegyvert fenyegetőn markolja a másik kezével. Lassan felé fordítom a fejem, ránézek a vállam fölött, a tekintetemben forr az indulat, az arcomon hamis vigyor.

– Kuss, és séta! – csattan fel, de az utolsó szótagnál elcsukló a hangja elárulja. Nehéz lehet bátorságot színlelni egy förtelmes szörny gonosz mosolya mellett.

Lassan oszladozik a füst. A barlangban szanaszét hevernek a megpörkölődött testek, a követ tengernyi vér borítja. Követem Claire-t, a lábam nekiütődik egy leszakadt karnak, a végtag egyenesen nekigördül egy lenyakazott fejnek, aminek az arcára ráfagyott a rémület.

Lassan elhalnak a fájdalmas sikolyok, egyre többen halnak meg, önkéntelen csodálkozással tölt el, hogy a Társaság feláldozta a saját embereit, csak hogy biztosan elkaphasson engem. Ez sok mindent elárul.

Nemcsak fenyegetést jelentek, hanem egyenesen katasztrófát.

Claire ahhoz az ajtóhoz vezet minket, amely mögött eltűnt, miután a kezembe adta a kést. Gyorsan körbepillantok, de egyik emberemet sem látom, ez viszont nem jelenti azt, hogy nem vegyültek el, és nem haltak meg.

Összeszorul a szívem, remélem, hogy nem történt ilyesmi. Ismerik a veszélyeket, de a haláluk akkor is újabb felelősségként nyomná a vállamat.

Egy halványan megvilágított folyosón követjük a nőt, amely pontos másolata annak, amin keresztül a barlangba jutottam. LED-lámpák sorakoznak mindkét oldalon, baljós ragyogást árasztanak a fekete falakra és a padlóra.

Most, hogy kifelé jövünk a föld alól, meredeken emelkedik a folyosó fölfelé. Sajgó testemnek olyan, mintha hegyet másznék.

Jay mereven lépked mellettem, időnként rettegő és szorongó pillantásokat vet rám. Nyilvánvaló, hogy soha nem volt még ilyen veszélyes helyzetben. Mindig a számítógép mögött ücsörög, nincs a frontvonalban. Nem tudom, hogyan nyugtathatnám meg. Nem szoktam hazudni, és bízom benne, hogy élve kijutunk innen, de nem tudom garantálni.

Claire perceken belül belök egy ajtót, és egy sötét sikátorban találjuk magunkat, amelyet alig világít meg a holdfény és a végén álló utcai lámpa. Az arcomon folydogáló izzadságot azonnal lehűti a dermesztő seattle-i levegő.

Claire nem pazarolja az időt, a zsákutca végén ácsorgó jelöletlen fekete furgonhoz vezet minket. Olyan sötétek az ablakai, hogy még akkor sem lehetne belátni, ha az üveghez nyomnám az arcomat. Hihetetlenül illegális, de a speciális rendszámtábla megakadályozza, hogy félreállítsák őket. Elég, ha látják Claire nevét, és máris másfelé néznek.

Jay annál feszültebb, minél közelebb érünk a járműhöz.

A füléhez hajolok.

– Gondolj úgy Claire-re, mint a tündérkeresztanyádra, ez pedig itt a tökhintó, amely a hercegnődhöz visz.

– Vagy hercegemhez – helyesbít Jay összeszorított foggal. Erősen izzad, a szeme kitágul. – Én azt sem bánnám.

Vállat vonok.

– Feltéve, hogy Z. nagybácsi lehet belőlem.

Gúnyosan elhúzza a száját, és úgy néz rám, mintha megbuggyantam volna.

– Te tényleg azt hiszed, lesznek gyerekeim a sok szarság után, amit mindennap látok?

Újra vállat vonok, és a számat csücsörítem.

– Miért ne? Z. nagybácsi majd vigyáz rájuk. Én lehetek a személyi testőrük. Lehet, hogy nem tetszik majd nekik, de akkor is rohadtul megteszem.

Megrázza a fejét, és alig észrevehető mosoly jelenik meg az ajkán, pontosan tudja, mit csinálok.

Jövőképet festek elé. Megteremtem azt a képet, amelyben életben marad, megtalálja a boldogságot, függetlenül attól, hogy nemz-e majd szörnyecskéket, vagy sem.

Lelépünk az útpadkáról, és közeledünk a kocsihoz, amelynek dupla ajtaja kitárul. Claire felénk fordul, a sötét belső tér felé int a fejével, hogy szálljunk be.

Rákacsintok, és Jayjel a sarkamban felszállok, a nő ingerült fújtatása kísér.

Bárki másnak azt mondanám, hogy ne szálljon szembe ez elrablójával. Addie most ugyanilyen helyzetben van, és elfenekelném, ha tudnám, hogy hősködik. A legokosabb, ha az ember befogja a pofáját, és hallgat a parancsokra, amíg meg nem találja a kiutat.

De Z.-t egy furgon hátuljába ültetni nem ugyanaz, mintha egy ártatlan civillel tennék ugyanezt. Egyelőre abban bízom, hogy nem ölik meg Addie-t. Túl sokat ér. És az előttem álló helyzet láttán még biztosabb vagyok benne, hogy Claire nem nyeri meg ezt a fordulót.

Okos ugyan, de nem annyira, hogy hatástalanítson. Erre elég kevés esélyt adok neki.

Leülök a hideg fémpadra, a fájdalomtól összeszorítom a fogam, és ádáz pillantást vetek rá. Az ajtó előtt áll, és halvány mosollyal néz. Takaros vörös haja ragyog az utcai lámpa fényében, egy pillanatra ártatlannak látszik. Mint egy olyan nő, aki évekig átélte a bántalmazás minden fajtáját, és most már csak békében akar élni.

De a káprázat elillan, és csupán egy olyan nőt látok, aki azzá vált, amit annyira gyűlölt.

Súlyos, figyelmeztető pillantást vet rám, aztán bevágja az ajtót, és a padló mindkét oldalán felfénylik a LED-világítás.

Jay velem szemben ül le a padra, és azonnal bekapcsolja a kocsi falához erősített biztonsági övet. Patrick mellettem foglal helyet. Olyan közel, hogy lényegében az ölemben ül.

Pókerarccal nézek rá.

– Ugye nem akarsz velem faszméregetésbe kezdeni, Patrick? Mert biztos, hogy azt én nyerem – jegyzem meg szenvtelenül, és a lába közé pillantok.

Jay felszisszen, de nem szól, én viszont képtelen vagyok elszakítani a pillantásomat a csuklyáról, amely eltakarja Patrick szemét.

– Nem tudod, mikor kellene befogni a pofádat, ugye?

– Mit mondhatnék? – színlelek ártatlanságot. – Azt hittem, ezért ülsz az ölembe.

– Nehéz faszméregetésbe bonyolódni, ha valakinek nincs is pöcse – vág vissza, rosszindulattól csöpögő hangon.

Felvonom a szemöldököm, nem hat rám a fenyegetése.

– Még egy láncfűrésszel is időbe telik átvágni egy fatörzset. Te viszont halott leszel, mielőtt odáig jutnál.

– Folytasd csak! – csattan fel dacosan.

Önelégülten mosolygok, de elhallgatok. Ha Jay nem lenne itt, tovább packáznék vele. Akkor az lenne a célom, hogy rám támadjon, és fegyvert rántson. Tökéletes alkalom lenne, hogy lefegyverezzem, és megöljem.

Csakhogy lehetséges, hogy Jay felé fordítaná a fegyvert, és én nem kockáztatom az életét a sajátomé helyett, így egyelőre az alkalmas pillanatra várok. Patrick meg fog halni. Méghozzá hamarosan.

A motor felmorajlik, a fém rezeg a seggem alatt. A jármű előrelendül, mindhárman erősen az oldalfalnak billenünk, és Patrick még közelebb zöttyen hozzám.

Egymásra nézünk, és lassan pár centivel odébb csúszik.

Pont erre gondoltam. Most, hogy már nem liheg a nyakamba, végre tudok gondolkozni.

Alig pár pillanat múlva zuhanórepülésbe kezdenek a gondolataim, eltűnik a kábulat, amelybe az agyamat kényszerítettem, és felszínre bukkan az izzó düh.

Elvitték az én egérkémet.

Szorosan behunyom a szemem, lehajtom a fejem, igyekszem visszaszerezni az önuralmamat. Megreped a megoldás törékeny rétege, amely magában foglalja az aggodalmamat és gyilkos dühömet. Pánikoló gondolataim túl súlyosak,
és akárcsak a vékony jégen álló ember alatt a jég, végül beszakadnak a nyomás alatt.

De ezt nem hagyhatom. Még nem.

Koncentrálnom kell, hogy kijussunk innen, de elég nehéz ilyen fájdalmakkal.

Az egyik lehetőség, hogy megtámadom, és megölöm Patricket, de ettől a furgon nem állna meg, különösen, ha meghallanák, hogy menekülni próbálok. Akkor addig kellene tüzelnem, amíg el nem találom a sofőrt, akkor viszont talán felborulnánk, és mind meghalnánk. Vagy Jay és én megkísérelhetnénk lebukni és kigurulni hátulról, ahhoz viszont, hogy ezt kibírjam, túlságosan összezúzódott a testem.

Az orromon keresztül kifújom a levegőt, és felemelem a fejem. Jay aggodalmasan összevont szemöldökkel engem néz, fekete haja izzadtan a homlokára tapad, és reszket, mint a nyárfalevél. Határozottan nem áll készen a zsoldos életre.

Basszus, hát ez az!

Jay pánikja és az én gyötrelmem miatt mindketten megfeledkeztünk egy nagyon hasznos kis eszközről. A Bluetooth mikrochip még ott van a fülünkben. Ez az illegális eszköz olyan aprócska és áttetsző, hogy nem lehet észrevenni, hacsak valaki nem keresi kifejezetten. Claire-nek eszébe sem jutott ellenőrizni.

Az eszközt a fülünkben egy apró gomb vagy a hangvezérlés hozza működésbe. De ehhez valamelyikünknek ki kell mondania a hívás szót.

– Szóval, ha odaérünk, lebonyolíthatom az egyetlen telefonhívásomat? – nézek Patrickre.

– Vicces – mordul rám.

Csönd.

A francba, valószínűleg tönkrement a robbanáskor.
Ez megmagyarázza, hogy miért nem próbáltak az embereim elérni. Vetek egy pillantást Jayre, mire bólint, egy izzadságcsepp gördül le az orra hegyéről.

– Ugyan már, ember, a nagyim beteg. Valószínűleg tudni szeretné, hol vagyok. – Újra Jay felé fordulok. – Nem ígérted meg az öcsédnek, hogy ma este elviszed a Chuck E. Cheese szórakoztató-központba?

Jay igyekszik közömbös képet vágni, de ez az egyik oka, amiért a színfalak mögött dolgozik. A srác rémes színész.

– Ja, igen, ööö… valószínűleg ööö… telefonálnom kellene Baronnak, hogy megmondjam, most nem megy.

Édes istenem, Jay, lehetnél ennél még egy kicsit feltűnőbb?

Baron nem Jay öccse, hanem az egyik emberem, aki segíthet.

Halvány, elégedett mosoly jelenik meg Jay ajkán, de elrejti. A hívás nyilván sikeres volt, tehát Baron hall minket, és remélhetőleg lenyomozza, hol vagyunk, amint rájön, hogy valami baj van.

Jay pár pillanattal később folytatja.

– Valószínűleg fontos, hogy tudjon róla, túszul ejtettek minket, igaz?

Ó, te jó ég!

– Jobb szeretném, ha nem tudná meg, mi történt veled, és ezen tűnődve élné le az életét – vág vissza Patrick, akinek nem tűnik fel Jay borzalmas alakítása.

Aztán hozzám fordul.

– Játszhatod a kis játékaidat, de hamarosan nem fogsz nevetgélni.

– Mennyire hamar? – feleselek.

Nem látom az arcát, de érzem a csuklya fekete gödréből áradó zavart.

– Vár rám a nagyi.

Csupán az ökölbe szoruló keze figyelmeztet, mielőtt behúz egyet az arcomra.

Oldalra csuklik a fejem, a fájdalom robbanásszerűen terjed szét a koponyámban. Egy átlagos napon elviselhető lenne az ütés, de miután most éltem túl egy robbanást, olyan érzés, mintha újabb bomba vetne lángot a fejemben.

Ösztönösen ökölbe szorítom a kezem, hogy visszaüssek. A vadállat kapálózva dühöng bennem, ingatag önuralmam még inkább veszélybe kerül.

Addie. Addie-ért teszem.

Alig sikerül visszafognom magam. Időt kell adnom az embereimnek, hogy eljussanak hozzánk, bár tudom, hogy nem tart sokáig.

– Jézusom, az ember kibaszottul nem hívhatja fel a nagyiját? Seggfej.

Patrick kilazítja a vállát, elfordul, én pedig odébb csúszom a padon. Azt gondolhatja, hogy begyulladtam tőle, pedig csak két pillanatra vagyok attól, hogy idő előtt véget vessek az életének.

Várakozás közben igyekszem csökkenteni a nyomást, hogy az irányításom alatt tartsam forrongó dühömet. Talán tíz hosszú pillanatig is eltart, mire lecsillapodom, ma immár másodszor.

Valami súlyos dolog csattan hátulról a furgonnak, Patrickkel együtt lerepülök a padról, és nekicsapódom a vezetőfülkét a hátsó résztől elválasztó falnak.

Jay oldalra rándul, de a biztonsági öv helyben tartja
a mázlistát.

Felnyögök, fájdalom hasít a legkülönbözőbb testrészeimbe, a hátamra fordulok, és lélegezni próbálok. Azt sem tudom, melyik részem fáj – rohadtul mindenem hasogat.

Claire felkiált az első ülésen, parancsokat ugat a sofőrnek, aki próbálja visszaszerezni az uralmat a jármű fölött.
A furgon továbbra is ide-oda farol, a sofőr képtelen irányítani.

Újabb ütés után a furgon az oldalára fordul, és valami szilárdnak ütközik. Patrick nekem csapódik, mire változatos káromkodások törnek fel a számból, és mindketten Jay felé csúszunk. A falnak ütődik a hátam, és a behemót rám zuhan. Csöng a fülem a becsapódástól, beletelik egy kis időbe, mire visszanyerem a látásomat. Patrick talán pokoli aránytalan, de attól még rohadt nehéz.

– Jay, mondd, hogy ez az, akire gondolok – mondom csikorgó hangon, kihasználom a zűrzavart, és a karomat acélosan Patrick nyaka köré szorítom. Megragadja a karomat, és belém karmol, én pedig fokozatosan összenyomom a légcsövét. Küzd, és én összeszorított foggal igyekszem helyben tartani.

Gyenge vagyok, hihetetlen fájdalmaim vannak, az izmaim kezdenek elgyengülni.

– Az tuti – lihegi Jay, és izzadság csorog végig sápadt arcán.

– Az jó – motyogok, megragadom Patrick fejét, és egyetlen gyilkos mozdulattal kitöröm a nyakát. – Ezt a nagyimért kapod, te fasz.

– Tesó, egyik nagyszülőd sem él már.

2008. június 10.

Elhurcoltak. Csak onnan tudom a dátumot, mert a pedofilok 20-án jönnek. És Francesca azt mondta, 10 napom van, hogy összeszedjem magam. Fejezd be az engedettlenségget, vagy hogy írják ezt. Ez az utolsó szó, amire emlékszem, mielőtt tűt döftek a karomba. Ha azt hitték, ettől majd lemondok a menekülésről, hát TUDOD MIT, FRANCESCA? Baszottul meg fogok lógni innen.

Visszamegyek a húgomért.

És pokolian kijutunk ennek a hülye segg pedofil társaságnak a karmai közül.

Mind basszátok meg.

Molly

3. FEJEZET

A Vadász

Claire ráüvölt a sofőrre, hogy hajtson tovább, de leáll a motor.

Lerúgom magamról Patrick holttestét, és felállok, úszom a verítékben. Még egy pillanat, és tuti, hogy kinyúlok. A testem kezdi feladni a fizikai megpróbáltatásoktól, de ezt még nem engedhetem meg magamnak.

Jay gyorsan kicsatolja magát, és feláll.

– Gyerünk, már várnak ránk – buzdít az állapotomat látva.

– Gondoskodnom kell Claire-ről – mondom, de az ötlet elillan, amint kinyitjuk a furgon ajtaját. Több autó is megállt az út szélén, az utasok kiszálltak, hogy megnézzék, mi van velünk.

Basszus.

Nem nyiffanthatok ki egy nőt a civilek előtt, mindegy, mekkora a kísértés.

Jay és én kimászunk, Claire pedig vadul izzó tekintettel bukkan fel az utasülésről.

– Ne merészeld – sziszeg összeszorított foggal. A vörös rúzs megfogta a fogát, vadállativá téve a külsejét.

– Mert különben?

Amikor nem válaszol, rákacsintok, csak hogy dühében összeszoruljon a segglyuka, aztán a ránk váró katonai teherautó felé indulok.

– Hé, ember, jól van? – kérdezi egy járókelő.

– Aha, rendben vagyok. Kösz, hogy megállt – szólok vissza a vállam fölött. A kocsija fényes reflektora megvilágítja kétkedő arckifejezését, miközben végignézi, ahogy bemászom a nyitott ajtón.

Michael arca üdvözöl, és megkönnyebbülten felsóhajtok. Ha ő életben van, akkor a kislány is, akit megmentettünk a szertartás elől.

Michael előrehajol, segít beszállni, valószínűleg látja az arcomon a gyötrelmet. Húzódnak a sebeim, képtelen vagyok leplezni a szenvedésemet. Összetört a pókerarcom.

Kész vagyok átadni Jézusnak a kormánykereket. Amint a padra rogyok, Michael a falra üt, és elindulunk.

– Kórházba kell vinnünk – mondja Jay aggodalmas pillantásokkal. – Felrobbant egy bomba, és Zade a hatósugarában volt.

– Mi a faszért robbantottak bombát? – értetlenkedik Michael.

– Szerintem öngyilkos merénylet lehetett, hogy minden bizonyítékot elpusztítsanak az odabent tartózkodókkal együtt. Általában olyan helyekre teszik őket, ahol szigorúan titkos információk vannak, arra az esetre, ha valaki beépülne vagy veszélyeztetné őket.

Felmordulok.

– Ellenőriznünk kell, kit érintett a robbanás, és meg kell győződnünk róla, hogy közülünk senki nem halt meg.

Jay bólint, és én Michaelre fordítom a figyelmem.

– Biztonságban kijuttattátok a kislányt?

– Aha – erősíti meg. – Rubyval együtt. Úton van, hogy megfelelő ellátást kapjon.

Bólintok, a vállamra nehezedő nyomás enyhül, de távolról sem eléggé. Mintha az Empire State Building nyomná a vállamat, és csak egy gramm hullott volna le róla.

Még mindig náluk van Addie, és a felszín alatt kitartóan tajtékzik bennem a harag. Felégetem az egész kibaszott világot, amíg meg nem találom, és nem érdekel, ki sérül meg közben.

– Tudunk bármit arról, ki vett részt az emberrablásban?
– kérdezem dühtől éles hangon, és rákattintok a videóra a laptopomon. Végignézem az Addie autóbalesetéről készült biztonsági felvételt, amelyet számos utcai kamera rögzített. Miközben nézem, hogy kiráncigálják a kocsiból, kiütik, aztán a furgonhoz cipelik, reszketek a dühtől.

Jay már azon dolgozik, hogy lenyomozza az utcát és a biztonsági kamerákat, de úgy tűnik, ez nem elég.

Pár órája jelentkeztem be a kórházba, és csak percekre vagyok attól, hogy elhagyjam.

Szerencsére a sérüléseim nem súlyosak. Az oltárnak csapódástól az egész hátam tele van zúzódásokkal, de nincsen belső vérzésem.

Szerencsém van, nem tört el az istenverte gerincem, de átkozottul közel voltam hozzá.

– A képét egy nappal az elrablása előtt posztolták a sötét web egyik fórumán. A posztoló természetesen névtelen maradt, de a hirdetés szerint aki élve leszállítja Addie-t, annak eszméletlen masszív jutalom üti a markát.

– Mennyire masszív?

Nincs is szükségem a válaszra. Közben megtaláltam az eredeti hirdetést, amit azóta kitöröltek, de az internetről semmit sem lehet végleg eltüntetni. Rákattintok a hirdetésre, és megjelenik Addie arca. Gyönyörű, szokatlanul világosbarna szem, fahéjszínű haj, az orrán és az arcán elvétve világos szeplők.

Elfacsarodik a szívem mosolygós arca láttán – ugyanezt a képet használták szerzői fotónak a könyváruház előtt, és ez volt az, ami azonnal felkeltette az érdeklődésemet.

Az árcédulát közvetlenül a kép alatt vastag, vörös betűkkel tüntették fel.

Tizenkétmillió dollár.

Zsebpénz azoknak, akik kifizetik, de irdatlanul nagy összeg egy kishal számára. Egy egész élet alatt is csak kemény munkával lehet elkölteni.

– Basszus – motyogom, összecsippentem az orrnyergemet az ujjammal. Masszív migréntől szenvedek, és elhatalmasodik rajtam a nyugtalanság. Legszívesebben kibújnék a bőrömből, ha ez azt jelentené, hogy Addie vár rám odakint.

Jay ajka megfeszül.

– Tudom, ki válaszolt a hirdetésre, és ki a felelős az elrablásáért.

Leengedem a kezem, szúrós pillantást vetek a legjobb emberemre, várom, hogy ledobja a közmondásos bombát. Erőt vesz rajtam a félelem, az az érzésem, hogy ez akár meg is ölhet.

– Max – mondja halkan.

Behunyom a szemem, az önuralmam darabokra törik, és átfolyik az ujjaim között, akár a homok a homokórában. Csak idő kérdése volt, és most lepottyant az utolsó homokszem.

Koromfekete sötétség terjed minden sejtemben, végül egy csepp fény sem marad bennem.

Vörösbe borul a látásom, és mozgásba lendülök. A laptopom átrepül a kórtermen, és hangos csörömpöléssel sodorja el az eszközöket, majd a falhoz vágódik, miközben én felüvöltök.

Beleremegek a saját fülsiketítő üvöltésembe, amely hosszan és bánatosan tör föl belőlem, és végül fokozatosan néma kiáltásba csap át. Zihálok, majd újabb eget rengető kiáltásban török ki, megragadom az éjjeliszekrényt, és elhajítom.

Anélkül, hogy odanéznék, az infúziós állvány következik, az ablak felé röpül, és majdnem be is töri, a tű észrevétlenül kihúzódik a karomból.

Mintha víz alatt lennék, és minden hang eltompulna. Elborít az ár, belém kapaszkodik és lehúz, a kétségbeesés fekete szakadékának az aljára merülök.

További berendezési tárgyakat ragadok meg, és a csempéhez vágom, a gyötrelem széttépi a szívemet.

Én tehetek róla.

Kibaszottul az én hibám az egész.

Tompa kiáltásokat hallok, hirtelen kezek ragadnak meg, és lenyomnak. Küzdök ellenük, tovább üvöltök, de az elvakultságom ellenem dolgozik.

Szíjak veszik körül a csuklómat, a mellemet, és a kórházi ágyhoz rögzítenek.

De túl messzire merészkedtem.

A kétségbeesett kezek megpróbálnak a szíjak alatt tartani, mégis átlendítem a lábamat az ágyon, felállok, nekifeszülök a súlynak, amely hátra akar rántani.

– Jézusom, Zade!

Erősen zihálok, a látásom foltosan visszatér, de csak töredékeket látok elmosódott környezetemből. Négy rémült nővér és Jay sereglik körém, a szemük elkerekedett, az arcuk sápadt, ahogy ott állok előttük a hátamra szíjazott közel kilencvenkilós ággyal.

Én…

Én már nem vagyok ember – csak egy vadállat, aki megadja magát az ősi ösztöneinek. Magam vagyok a pusztítás.

– Uram, kérem, nyugodjon meg! – könyörög az egyik nővér éles hangon. Lihegek, a mellkasom összeszorul az oxigénhiánytól és a ráfeszülő hevedertől.

Nem tudok, nem tudok. Miattam tűnt el.

Hogy a francba élhetnék ezzel együtt?

Megrázom a fejem, fokozatosan elfogy az energiám. Elakadnak a szavaim, botladozom, küszködve próbálok felegyenesedni.

– Oldozzák el! – utasítja Jay éles hangon a nővéreket, és máris megcélozza a mellkasomon feszülő szíjat. Megvárja, míg az egyik ápolónő szétkapcsolja a pántokat a csuklómon, aztán elengedi a szíjat. Az ágy fülsiketítő csattanással esik a földre.

A biztonsági őrök berontanak a kórterembe, és a tökéletes rombolás láttán végigcsúsznak a rendetlen burkolólapon.

Jay az arcomba üvölt.

– Fejezd be, hogy úgy viselkedsz, mint egy kibaszott elmebeteg, és szedd össze magad! Azzal nem mented meg, ha szétversz egy kórházat.

Kitisztul a látásom, és a szemem elé tárul az általam okozott pusztítás.

A francba!

Még mindig tombol bennem a düh, a pórusaimból árad, de most már sikerül az irányításom alatt tartanom. Eléggé ahhoz, hogy csak füstölögjön.

– Mi a pokol… – kezdi a biztonsági őr, fiatal arcán mélységes hitetlenkedéssel.

– Most már rendben van – fújtat az egyik ápolónő. Idősebb nő rövid szőke hajjal, hatalmas drótkeretes szemüvege eltakarja a fél arcát.

Úgy közelít hozzám, mint egy tátott szájú krokodilhoz, biztos kézzel ragadja meg, és emeli fel a karomat.

Apró vércsík szivárog lefelé a karomon, ahol kiszakadt belőle az infúzió, és alig másfél centi hosszan feltépte a bőrömet.

– Ez… ez egy csúnya seb, uram. Jobb, ha leül, és rendbe hozom, mielőtt eldől, és ott helyben meghal – utasít szigorúan a nő, és az elferdült ágyra mutat.

Mind a ketten tudjuk, hogy csak egy karcolás, de azért leülök, és nézem, ahogy kivesz egy tapaszt a szekrényből, és letörli a vért.

Néhány őr kikérdezi Jayt és az egyik ápolónőt, a másik kettő vörös arccal, reszketve kisiet a szobából. Egy csepp bűntudatot sem sikerül kipréselnem magamból.

Nem, amikor egy fekete lyuk van a mellkasomban ott, ahová egyszer Addie betelepedett.

– Akar róla beszélni? – kérdezi halkan az ápolónő, és felitatja a vért egy darab gézzel.

– Nem – motyogom.

– Nos – kuncog, és feltesz egy kis ragtapaszt a karomra. Dinoszauruszok vannak rajta, és én csak bámulom. Ha nem érezném magam ennyire üresnek, nevetnék rajta, hogy milyen szánalmasan néz ki. – Vagy nekem mondja el vagy a rendőrségnek. És tudom, hogy nagydarab, termetes ember – ezt már be is bizonyította –, és valószínűleg nem ijesztik meg a rendőrök, de jobban szeretném, ha nem az ágyhoz bilincselve töltené a hátralévő idejét a kórházban.

Kis ideig hallgatok.

– Akkor újra felállok, és azzal együtt sétálok ki.

Felnéz rám, aztán kuncogás hagyja el rózsaszín ajkát.

– Ez sokat elárul. Összetörték a szívét?

Felvonom a szemöldököm, és bár nehezen nyel, nem enged. Megenyhülök, és sóhajtok. Ebben a pillanatban nagyra becsülöm az őszinteségét.

– Mondhatni – fintorgok, és kifordítom a karomat, hogy még egyszer megnézzem a tapaszt. Zöld T. rexek vannak rajta, amelyek tátott szájjal üvöltenek. Gondolom, két perccel ezelőtt én sem néztem ki másképp. – Elvitték. Elrabolták.

Az ápolónő beszívja a levegőt, halkan és puhán, de én mégis kiáltásnak érzem, amikor olyan üres vagyok.

– Én tehetek róla, én nem… – elhallgatok, úgy döntök jobb, ha nem mondom el neki, hogy egyszer régen nem öltem meg valakit, akit meg kellett volna. – Vissza kell szereznem.

Reszketegen kifújja a levegőt, és kihúzza magát.

– Gondoskodom róla, hogy ne emeljenek vádat maga ellen, és megmenthesse. – A tapaszra mutat. – Ne legyen több életveszélyes sérülés, rendben?

Kitüntetem egy feszült mosollyal, és megnyugtatom.

– Kifizetem a károkat.

– Nagyra értékelném – válaszolja.

Bólintok, és a földet tanulmányozom. A fehér csempe elhomályosodik, érzem, hogy a nő elmegy, és Jay váltja fel.

– Tudom, hol van – motyogja.

Gyilkos pillantást vetek rá. Összeszorítja a száját, tudja, hogy nem higgadok le.

– Hagyd a testedet gyógyulni, ember. Máskülönben használhatatlan leszel. Amint rendbe jössz, elkapjuk, és megtudjuk, hová vitték Addie-t. Talán most képes vagy mozogni, de a következő pár nap kemény lesz, különösen most, hogy
a hátadon egy bazi nagy ággyal sétálgattál. Hozzáteszem, az egyébként is sérült hátaddal.

– Minél tovább várok, annál valószínűbb, hogy eltüntetik. Szenved, és elképzelhetetlen dolgokon megy keresztül – vitatkozom a fogamat csikorgatva. Olyan keményen szorítom össze a fogam, hogy az izmok az államban szinte átszúrják a bőrömet.

Jay lehajol, a vállamra teszi a kezét, és lehajtja a fejét, hogy a szemembe nézzen. Rámeredek, de semmit nem akarok hallani vagy látni.

Jay ostobán merész, és nem hátrál.

– Megígérem neked, haver, hogy az egész csapat őt fogja keresni. Mindent megteszek, ami a hatalmamban áll, hogy a közelébe kerüljünk. – Szenvedélyes hanghordozása és a pillantása eloszlatja az aggályaimat, amennyire ez egyáltalán lehetséges, de csupán mikroszkopikus változást jelent.

Nem tudok lazítani, folyamatosan összeszorul a gyomrom, pánik emészti a szívemet, míg végül semmi nem marad belőlem.

Tudom, hogy a testem cserben hagy, de semmi – tényleg semmi – nem tarthat vissza attól, hogy megkeressem.

Ökölbe szorított kézzel bólintok. Nem tervezek a kórházban maradni. Nyugton maradni. De pillanatnyilag semmin nem változtat, ha vitatkozom.

Pihenésre van szükségem. Sokra. Mert amint kinyitom a szemem, nem tudom újra behunyni, amíg Max feje nincs
a kezem között.

– Tetszik vagy sem, nem törheted rájuk az ajtót csak úgy, Zade.

– A fenét nem – vakkantok, és fenyegetően nézek Jayre, aki aprólékos gonddal épp padlizsánszínűre festi a körmét az ágyam melletti széken.

Már ötödik napja zöldül a fejem az aggodalomtól és az elkeseredéstől. Az első két napban öt menekülési kísérletem volt, de folyamatosan gyógyszereket döftek a seggembe, míg végül teljesen elvesztettem az időérzékemet. Felhagytam a szökdöséssel, mert inkább vagyok félig használható a számítógép mögött, mint a világ számára halott, és teljesen tehetetlen.

A másik ok, amiért feladtam, hogy még a farpofámat sem tudom úgy összeszorítani, hogy ne sötétülne el a látásom
a fájdalomtól.

Nem szenvedtem ugyan életveszélyes sérüléseket, de
a testem kétségtelenül úgy viselkedik.

Jay halkan káromkodik az orra alatt, amikor egy pötty körömlakk a bőrére kerül, és még a nyelvét is kidugja, annyira óvatosan törli le onnan a festéket.

Az ölemben van az új számítógép, a kamera filmfelvevője Maxet és az ikreket – Landont és Luke-ot – mutatja. Az irodájában henyélnek, drága skót whiskyt szürcsölnek, és valószínűleg a nagy előlegnek örvendeznek, amelyet épp most utaltak át a bankszámlájukra.

Tizenkétmillió dollár. Addie elrablásának az ára.

– Tudod, hogy nem egyedül csinálta – emlékeztet Jay, felemeli a kezét, és megcsodálja a művét.

Sóhajtok, annyira összeszorítom a kezemet, hogy az erek kidudorodnak a bőrömön.

– Tudom – forrongok.

Max az ikrekkel együtt a klubban tartózkodott, amikor Addie-t elrabolták. Vagyis tudta, hol találják, és bokorugrókat bérelt fel a munka elvégzésére. Akárkit bérelt is fel, az illető valószínűleg kap egy szeletet a jutalomból. Az ilyen munkának magas ára van, és bár Maxnek van pénze, ennyi azért nincs. Legalábbis a mai napig nem volt.

Most arra várunk, hogy átadja az ígért lóvét a csatlósainak. Akkor lenyomozzuk a pénz útját, és a számlaadatokon keresztül megerősítjük a személyazonosságukat.

Ha mázlink van, akkor Max olyan ostoba, amilyennek látszik, és nem tünteti el elég jól a nyomokat.

Jay majd intézi ezt a részt, míg én Maxről gondoskodom. Zsoldosokat is küldhetnék rá, hogy kiszedjék belőle az infót. De így gyorsabb, és különben sem hagyom, hogy bárki hozzányúljon rajtam kívül.

Csak én mutathatom meg Maxnek, milyen az igazi fájdalom. És még akkor is csak egy töredékét fogja átélni annak, amit én érzek Addie nélkül.

Körözök a fejemmel, míg kiropogtatom a nyakam. Amikor újra lenézek, épp riasztás érkezik.

Hárommillió dollárt utaltak át egy offshore számlára. Két másodperc sem kell, hogy megtudjam a hozzá tartozó nevet.

Rick Boreman.

A számítógépes kamerán keresztül Max épp leteszi a telefonját, és jókedvűen az ikrekre emeli a poharát.

Felnézek Jayre, a szememet forgatom, ő pedig finoman fújkálja a körmét. Két perc alatt lepattogzik a körmén a festék a sok gépeléstől, ezért változik meg pár naponként a körme színe. Rágja a körmét, és a lakk segít kordában tartani ezt a rossz szokást, bár az elmúlt öt napban gyakorlatilag hatástalannak bizonyult.

Bármennyire próbál közönyösnek mutatkozni, Addie eltűnése miatt tiszta ideg az aggodalomtól. Csak számítógépen látta, de nem kell személyesen ismernie, hogy tudja, ő nem ezt érdemli, és ha meghal… a világ is vele pusztul.

Egyelőre Maxszel kezdem.

2008. június 11.

Meg akarok halni. A kishúgom az egyetlen dolog, ami életben tart. Nem mondom ki a nevét, itt nem, és hangosan nem.

Layla

Még az is fáj, hogy leírom. Ránézek a nevére, és tudom, hogy messze van tőlem.

Ugyanúgy szenved, mint én, csak ő más miatt.

Még csak egyéves, tudják? Még kisbaba. Anyu nem viseli a gondját. Nem eteti. Nem teszi tisztába. Nem szeretgeti.

Laylának szüksége van rám. Ki kell jutnom innen.

Molly

4. FEJEZET

A Gyémánt

– Én meg tudom menteni.

Valaki megráz, és a fájdalom friss hullámai szétterülnek az érzékeimen.

– Ébredjen, meg tudom menteni.

A hang áthatol az agyamban kavargó sűrű ködön. Sötétség vesz körül, mintha egy csillagtalan galaxisban lebegnék, de a jeges hideg átkígyózik a testemen. Veszélyre figyelmeztet.

Egy kéz durván megrázza a karomat.

– Nincs időnk. Fel kell ébrednie. Segítek magán.

Résnyi világosság hatol át a végtelen sötétségen. A fényre figyelek, és miközben valaki tovább lökdös, a rés egyre szélesebb, majd vakító fény hatol a szemembe.

Felnyögök, kissé magamhoz térek. Az erős marok a karomat szorongatja, és a hang, amely ébresztget, felerősödik.

Még egyszer megráz, és a durva mozdulattól végre felriadok.

Kipattan a szemem, és valami homályos okból majd kiugrik a szívem a helyéről, olyan erőszakosan dobol a bordámon, mint az ember, aki felráz.

Öreg, ráncos arc, tompa kék szem kerül a szemem elé, tőlem alig pár centire. Hátrahőkölök, rémülten és zavartan pislogok.

– Mi történik? – mondom fuldokolva.

Pár pillanat múlva rám szakad a valóság, és eszembe jut, miért is vagyok itt. Kikkel is vagyok.

Autóbaleset ért. Letértem az útról. Aztán elraboltak, és egy orvoshoz hoztak, aki láthatóan illegálisan praktizál.

Dr. Garrison.

A férfi, aki türelmetlenül mered rám.

– Segítek magán. Kérem, keljen fel!

A csontig hatoló hideg, amely áttöri a tudatom ködét, még rosszabbá válik, amikor megragadja a kezemet, és előrefelé húz.

Éles hangon felkiáltok, egyre nő a fájdalom a testemben. Mintha forró piszkavassal bökdösnék az idegvégződéseimet.

– Tudom, hogy fáj, kedveském, de igyekeznünk kell, mielőtt Rio visszajön.

Újra óvatosan húzni kezd, és ekkor észreveszem, hogy az infúziót eltávolították a karomból.

Ellenállok, erőlködve próbálok lent maradni.

– M… mennyi ideig nem voltam magamnál? – kérdezem.

– Csak egy éjszakát, kedveském. De most keljen fel, kérem.

Nem hagy más lehetőséget, felsegít, előrefelé tol, és próbál óvatosan bánni velem.

– Hová megyünk?

Kétségbeesett vagyok, a zavar megbénítja az agyamat.

Nem tudok rájönni, mi a fenéért segítene nekem. Nincs ő is benne ebben?

Ekkor az arcán tébolyult mosollyal rám néz.

– Biztonságos helyre viszem. Ígérem, ott soha senki nem fogja megtalálni.

Gombóc képződik a torkomban, alig tudom lenyelni,
a helyzetem egyre nyilvánvalóbb.

Soha senki nem fogja megtalálni.

Lehet, hogy Riótól és Ricktől megment, de ez nem jelenti, hogy tőle ne kellene engem megmenteni.

– Miért teszi ezt? – lehelem, gyorsan körülnézek a szobában, megoldást keresek, amely kijuttathatna ebből a súlyos helyzetből. Csak egy kijárat van, és egyenesen arra tartunk.

Amennyire én látom, be akar zárni egy dobozba, és majd egy lyukon keresztül ad enni. Olyan mélységesen nyugtalanító ez a kép, hogy szerintem még Rio és Rick mellett is jobbak az esélyeim.

– Azért lettem orvos, mert szeretek gondoskodni az emberekről. De a kórházak soha nem engednék, hogy a magam módján viseljem a gondjukat.

Elfacsarodik a szívem, olyan félénken les rám, mint egy kisfiú, aki épp bevallja, hogy odavan a legszebb kislányért az általános iskolában.

Sima, hideg kezével úgy fogja meg a kezemet, mintha épp készülne fél térdre ereszkedni, hogy feleségül kérjen.
– A gondját akarom viselni, édesem. Én… én jobban bánok magával, mint ezek a pasasok. Ígérem, jó leszek magához.

Kinyitom a számat, de nem jön ki rajta hang.

Mi a faszt vár, mit kellene erre mondanom?

Igen, kérem, szállítson el a hátborzongató búvóhelyére. Semmi sem tenne boldogabbá.

Azt akarom, hogy hazaengedjen. Nem egy másik szemétláda karjába, aki egész életemre ketrecbe zár.

Hátralépek, és óvatosan elhúzom a kezem a mancsából. Leesik az álla, Sápadtkék szemében sértettség villan, a kezéből kicsúszó kezemet nézi. Úgy viselkedik, mintha letérdelt volna előttem, én pedig elutasítottam volna a leánykérést.

– Én… szerintem ez nem túl jó ötlet. Tudni fogják, hogy maga volt az – mondom, próbálok az eszére hatni.

Nem akarom kerek perec visszautasítani. Az elmeállapota legjobb esetben is labilis, és fogalmam sincs, mire képes.

Megrázza a fejét, dühösen megragadja a kezem, megránt. Visszanyelek egy kiáltást, miközben türelmetlenül magyaráz.

– Ha sietünk, akkor nem. Van egy tervem. Csak velem kell jönnie.

Tovább ráncigál, de bennem bekapcsol a küzdj vagy menekülj ősi ösztöne. Nem törődöm a pokoli fájdalommal, elrántom a kezem, és hátrálok.

– Nem, én nem akarok magával menni! – csattanok fel.

Az arca vicsorgó démonná változik, alakot ölt a belőle sugárzó hideg. Ez az ember belül halott. Nem több jegesen rothadó sírhelynél.

Égető fájdalom hasít az arcomba, mielőtt észrevenném a mozdulatot. Oldalra csapódik a fejem, és lángolni kezd a fél arcom.

Levegő után kapok, hirtelen kinyitom a számat, rászorítom a kezem sajgó arcomra, érzem, hogy nedvesség borítja be az ujjaimat. Elhúzom a kezem, vércseppek mocskolják be a bőrömet. Visszakézből pofozott meg a kibaszott gyűrűjével. Egy jegygyűrűvel.

A gyomrom mélyén egyszerre kavarog az undor és a düh, de befogom a számat. Nagyon ingatag a helyzet, és nem engedhetem meg magamnak a luxust, hogy súlyos következmények nélkül azt tegyem vagy mondjam, amit akarok.
És bármennyire nagy is a kísértés, hogy felvegyem a kesztyűt a vén szatírral szemben, alig bírok megmozdulni.

A francba, Addie. Gondolkozz!

Az orvos erősen zihál, kivörösödött arcáról nyilvánvaló gyűlölet sugárzik. Mintha egy holttest szemébe bámulnék, ahonnan csak a gonoszság néz vissza rám.

– Úgy bánnék magával, mint egy királynővel. Semmiben sem szenvedne hiányt – fröcsögi, és az utolsó szavaknál dühösen a levegőbe csap.

Bólintok.

– Jól van – békítem óvatosan. – De ugyanúgy megijeszt, ahogy ők.

Kihúzza magát, látom, hogy elillan a haragja, mintha csak most derengne neki, hogy úgy viselkedik, mint egy átkozott elmebeteg. Az arckifejezése gyorsan hisztérikusból szégyenlősen megértővé változik.

– Igaza van, sajnálom – mondja, és felém lép. – Én csak… Ha biztonságban ki akarom juttatni innen, akkor sietnünk kell, és maga nem valami együttműködő.

Megmerevedem, de visszafogom magam, és nem hátrálok, amikor bocsánatkérőn megragadja a kezem.

– Sajnálom, hogy felképeltem, kedveském. Én csak segíteni próbálok. Kérem, jöjjön velem. Megígérem, hogy boldoggá teszem.

Veszélyes szinten egyszerre tombol bennem a fájdalom és az adrenalin, a szívem fájdalmasan kalapál. Kibaszottul nehéz gondolkozni, amikor olyan mohón bámul rám, és úgy érzem, mintha az egész testemet egy húsdarálóba hajították volna.

De ha jól játszom ki a lapjaimat, ez lehet a tökéletes alkalom a menekülésre. A lehető legkevesebb zajjal kell kiszabadulnom innen, hogy közben ne riasszam fel a rémséges párost, tehát két lehetőségem maradt. Fejbe vágom ezt a bohócot, és futok, vagy hagyom, hogy kivigyen innen, és más utat keresek a menekülésre. Az az egy biztos, hogy nem maradok itt.

– Jól van – suttogom, és zihálva megtöltöm a tüdőmet levegővel.

Amikor látja, hogy láthatóan ellazulok, gyorsan cselekszik, diadal szikrázik jeges tekintetében. Újra megragadja a kezem, az ajtó felé vonszol, amely fölött vörös Kijárat felirat pislákol.

Körülnézek, megborzongok a hideg, sötét helyiségben. Itt minden szürke és fakó, fölöttünk a zümmögő világítást szétmarta a por és a rovartetemek tömege. Itt nincs semmi, ami ezt a helyet… élővé tenné.

Jézusom, hogy képes itt operálni? Olyan, mintha egy hullaházban lennénk, és nem kórteremben. Nagyon nem csípném, ha itt kellene meghalnom, bár úgy tűnik, sokakkal ez történt.

Bűzlik a hely a hiábavaló haláltól.

Elmegyünk egy eszközökkel teli asztal mellett, sok közülük éles és hegyes. Ha beledöfném a nyakába, akkor nem tudna sikoltani, és másodpercek alatt kimúlna. Elfuthatnék. Fogalmam sincs, mi a francot csinálnék, amikor kijutok innen, de remélhetőleg valahol kapnék segítséget.

Egy gyors pillantással felmérem, hogy csak előre figyel, feltett szándéka, hogy elvigyen, és csak az övé legyek. Felragadom az egyik szikét a fémasztalról, de meghallja a közeledésemet, és amikor épp a nyakába akarom mártani a szikét, megfordul, így csak a nyakszirtjét vágom meg.

Vér spriccel az arcomba, és elfordulok, hogy ne menjen a szemembe.

Hangosan felsikolt, megfordul, és újra pofon vág, amitől a durva földre esem.

Esetlenül a farokcsontomra érkezem, és felkiáltok. A fájdalom felkúszik a gerincemen, elakad a lélegzetem, de ő már rajtam is van, mielőtt kigondolhatnám a következő lépést, vagy akár levegőt vehetnék.

– Te kurva! – kiáltja, a nyakam köré fonja a kezét, és durván a betonhoz vágja a fejemet.

Csillagok robbannak a szemem előtt, rövid ideig nem látok semmit. Úgy érzem, mintha szétrepedne a fejem, de a keze a légcsövemet szorongatja, és ez kirángat a szenvedés gödréből.

Olyan erős pánik uralkodik el rajtam, mintha méreg folyna az ereimben. Megkarmolom a kezét, véres nyomokat hagyok felsértett bőrén, de ez nem riasztja el.

Dr. Garrison arcát eltorzítja az izzó düh, a pupillája kitágul, szinte fekete a szeme, és vicsorogva kimutatja minden egyes sárga, ferdén álló fogát.

Csépelem, küzdök, de nem lazul a szorítása. Lepereg az életem a szemem előtt, mint egy régi mozifilmben.

Az anyám kitüntet az egyik ritkán osztogatott mosolyával, mert valami nevetséges dolgot mondtam. Az apám a karosszékben ejtőzik, a hangosan biztatja a focistákat a tévében
– egész életében ez töltötte el a legnagyobb izgalommal.

Daya hangosan, hátravetett fejjel kacag valamin, amit mondtam vagy tettem, látom az apró rést az elülső fogai között. Ő gyűlöli, én viszont szerettem.

Aztán Zade. A kibaszott hímnemű bontógolyó, aki olyan tüzet gyújtott bennem, hogy hamuvá porladtam alatta. Mégis olyan erősnek éreztem magam. Olyan bátornak.

Miatta átkozottul szeretettnek és értékesnek éreztem magam.

Mint egy gyémánt.

Bár Zade soha nem nevezne gyémántnak, mert az elcsépelt és mindennapos név. Ő a világ legritkább ékkövének nevezne.

Meg kellett volna mondanom neki, hogy…

A sötétség lassan elborítja a látásomat, csak egy tűhegynyi fény marad, de ekkor az orvos keze lehanyatlik, miközben valami nedves és meleg árasztja el az arcomat. Ösztönösen kinyitom a számat, és kétségbeesetten kapkodok levegő után, úgy érzem, felrobban a tüdőm.

Rézíz árad szét a nyelvemen, úgy szívom be a levegőt, hogy kiguvad a szemem. Beletelik pár másodpercbe, mire felfogom, hogy Garrison fél feje függ fölöttem, egy pillanattal azelőtt, hogy a teste rám zuhan.

Köhögéssel vegyes gurgulázó sikoly tör fel a torkomból. Tágra nyílik a szemem, a doktor megmaradt fejének megcsonkított masszája a vállamon pihen, bíborvörös lucsok itatja át a ruhámat. Szinte reszketek a torkomat fojtogató köhögéstől, és a kavargó érzelmektől, amiért csapdába estem egy holttest alatt, és a számba csöpög a vére.

Az agyveleje nagy része rajtam van, ahogyan a feje is. Már ami megmaradt belőle.

– Ne borulj ki, te jól vagy – jelenik meg fölöttem Rio bosszúsan, és egy árnyalatnyi dühvel. – Hozzá kell szoknod a hullák látványához, hercegnő. Elég sokat látsz majd ott, ahová mész.

Megragadja dr. Garrison gallérját a tarkójánál, és felemeli, így a hulla újra fölöttem lebeg. Újabb testnedvek és agyvelődarabok potyognak rám. Épp időben hunyom be a szemem, és eltakarom az arcomat, Rio pedig hahotázva leszedi rólam a hullát, és a szoba sarkába vonszolja.

Végül csökken a rám nehezedő nyomás, és képes vagyok köhögés nélkül levegőt venni, és halk nyöszörgés hagyja el az ajkamat.

Labdává gömbölyödöm, igyekszem nem tudomást venni a vérről a számban, de nem tudok másra gondolni.

Émelygek, a gyomrom fellázad a gondolat ellen.

Valami durván megböki a vállamat, felemelem a fejem, és Rio csizmáját látom. Leköpöm, és a vörös pép a fekete bőrre fröccsen.

Két legyet egy csapásra! A kurva anyádat, és kísérlet, hogy megszabaduljak dr. Garrison vérétől.

Úgy tűnik, Rio nem zavartatja magát.

– Minden rendben lesz. Ez a csávó megpróbált elrabolni.

– Ahogyan ti is. Mondhatjuk, hogy ugyanilyen sorsot érdemeltek, ugye? – sziszegem, a testem kezd sokkos állapotba kerülni. Hevesen reszketek, a karomon és a lábamon felkúszik a zsibbadás.

Maradj nyugodt, Addie.

Lélegezz!

Csak lélegezz.

Rio nevet, én behunyom a szemem, és igyekszem nem kiborulni.

Egyre közelebb van hozzám. Tudom, hogy leguggol, és fölém hajol. Meleg lélegzete megcsapja a fülemet, miközben tovább kuncog.

– Csípős nyelved van, de ebben a világban ez nem feltétlenül okos dolog. A tanácsom? Fogd vissza, amíg az egyetlen, amit képes vagy kimondani, az, hogy igen, uram. Így sokkal tovább fogod bírni.

Egy könnycsepp kibuggyan a szememből, a zokogás fojtogatja a torkomat.

– És, nem erre vágyom? Hogy mielőbb vége legyen? Jobb, mint örökké szenvedni, nem igaz?

Elgondolkodva felsóhajt.

– Igazad van. Így is, úgy is elpatkolsz. Gondolom, nem az a kérdés, hogy milyen soká bírod, hanem hogy mennyire fáj, amikor vége.

Megrándul az ajkam. Újra felsóhajt, és reményvesztettség árad a hangjából.

– Gyerünk, kelj fel! Indulnunk kell. – Feláll, megtesz pár métert, aztán visszanéz. Várja, hogy kövessem.

Bódultan felülök. A fájdalom visszatelepszik a csontjaimba, és újra hírt ad magáról.

– Legalább lezuhanyozhatok?

Rio végignéz vörös foltos testemen, és rám vigyorog.

– Persze, hercegnő. Lezuhanyozhatsz. De a hátadon a varrásokat nem érheti víz, úgyhogy segítségre lesz szükséged.

A francba.

Az idegesítően a seggemre szegeződő pillantások sokkal elviselhetőbbek, mint egy halott ember agyveleje rajtam. Háttal állok, a vér patakokban csurog a bőrömről. Majdnem elhányom magam, ahogy a csontdarabok és -szilánkok örvénylenek a lefolyó felé.

Egy tiszta rongyot és egy darab szappant használva többé-kevésbé sikerült távol tartanom a vizet a hátamtól. Rio irányított, hogyan kerüljem el a megfelelő részeket, de nem ért hozzám, és ezért hálát adtam a nőstényördögnek odafönt.

A legnehezebb a hajamat volt megmosni és kiöblíteni anélkül, hogy túlságosan előrehajoltam volna, teljes kilátást kínálva arra, amit ő „pénzcsinálónak” nevez.

Kibaszott seggfej.

A zuhany egy fura kis lakásban volt az épület felső szintjén. Sokkal kellemesebb volt a rettenetes kórteremnél, de mégiscsak egy olcsó lakás volt New York Cityben.

Gondolom, itt aludt dr. Garrison, amikor épp nem az emberkereskedők által idehozott pácienseket műtötte. Jegygyűrűt hordott, bár nem láttam női kéz nyomát.

Édes istenem, remélem, nincs valahol leláncolva.

Most újra egy furgon hátsó ülésén ülök, sötét zsákot húztak a fejemre, csuromvizes vagyok, és megkötözve rázkódom a hidegtől, mint egy régi motor. A gazfickó elmulasztotta megemlíteni, hogy nincs tiszta törülköző, élvezettel nézte végig, hogy egy kórházi köpennyel próbáltam megtörülközni. Még annál is jobban élvezte, amikor megpróbáltam egyet a hajamra tekerni.

Nem engedte, hogy magamon hagyjam, azt állította, hogy túl szép a hajam, semhogy egy randa kék köpenybe csomagoljam, de szerintem csak élvezi, hogy egy fasz.

Vacogó fogam koccanását elnyeli a hangszórókból áradó kemény rockzene. Sűrű hajam még mindig tiszta víz, és az alacsonyra állított fűtés távolról sem elég ahhoz, hogy melegen tartson. Ha a testem kifacsarodott helyzetben lenne, és levitálnék, úgy néznék ki az erős reszketéstől, mint aki épp egy ördögűzés közepén tart.

Úgy is érzem magam. Mindenem átkozottul fáj, és a reszketéssel együtt nő a fájdalom.

Egész kurva életemben nem éreztem magam ilyen nyomorultul.

– Ne aggódj, gyémánt. Már majdnem az új otthonodnál vagyunk – zümmögi Rick, és a hangja csak tovább tépkedi már egyébként is rojtos idegeimet. – Francesca imádni fog téged.

Baljós hangsúlyától még inkább megfeszülök. A hangsúlyából úgy érzem, tőle jobban kell félnem, mint bármelyik utamba kerülő férfitól.

– K… ki ő?

Rick kis ideig hallgat, és nem is ő válaszol.

– Akit leginkább le kell nyűgöznöd – mondja Rio síri hangon.

– Miért?

– Mert tőle függ, mennyire lesz nyomorult az életed, amíg el nem adnak.

Lehajtom a fejem, és szorosan behunyom a szemem. Még csak hat nap telt el, de máris úgy érzem, vereséget szenvedtem. Jelentéktelen ideje tűntem el, és a lelkem máris összeroppan.

Nagy levegőt veszek, aztán lassan, egyenletesen kifújom.

Nem fogom feladni. Minden idegszálammal érzem, hogy Zade mindent megtesz, ami hatalmában áll, hogy megtaláljon. De addig sem fogok ülni és várni. Félúton találkozunk, ha rajtam múlik.

Tehát ha Francescát kell megnyernem, akkor azt fogom tenni.

Mindig is túl merész voltam – egészen addig a pontig, amikor már a bátorság inkább ostobaság. Nem fogok leállni.

LaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLayaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLaylaLa

5. FEJEZET

A Gyémánt

Életünk során eljön egy pont, amikor megrettenünk a haláltól. Egyeseknél depresszió, szorongás, és más mentális egészséget érintő állapotok alakulnak ki, amikor megértik, hogy mit jelent.

Mások ilyenkor keresnek valamit, amiben hihetnek – legyen az isten vagy más spirituális dolog.

Aztán ott vannak azok, akik átbukdácsolnak az életen, és rettegnek a naptól, amikor eljön az utolsó lélegzetvétel ideje. Azt hiszem, sokan nem is annyira a haláltól félnek, inkább a megszűnésük módjától.

Tehát, én hogy fogok meghalni?

Békésen? Szenvedek majd? Rémült leszek?

Gigi mindezt érezte, amikor megölte valaki, akiben megbízott, és aki alighanem nagyon is törődött vele.

Amikor viszonyt kezdett a zaklatójával, Ronaldóval, az nemcsak a házasságát tette tönkre, hanem elvette az életét is. Csak épp nem a férje vagy a zaklatója tette, mint ahogy várnánk, hanem a férje legjobb barátja, Frank Seinburg.

Eddig meg voltam róla győződve, hogy hasonló véget érek a saját zaklatóm kezétől. Ehelyett megadtam magam ennek a sötét üldöztetésnek, és azon kaptam magam, hogy beleszerettem.

Nagyon keményen igyekeztem elmenekülni előle, most viszont másra sem vágyom, mint hogy odafussak hozzá.

Az autóút hátralévő részében csöndben maradok. Legalábbis nem beszélek – a fogam egész úton hangosan vacog, míg végül az egyik fogva tartóm megelégeli, és feljebb csavarja a fűtést.

Nem tudom, mennyi idő telik el, mire végre megállunk, és a félelemtől összeszorul a gyomrom. Kihúzom magam, és várok, míg mindketten kiszállnak, a két ajtó egyszerre csapódik be.

Aztán kinyílik a bal oldali ajtó, és beáramlik a jeges szél. Durva, kérges kéz ragadja meg a karomat, és rángatni kezd. Mintha maga a kaszás kapaszkodna belém, és kísérne a halál földjére.

– Au! – kiáltok fel a sikoltás határán, annyira fáj a mozgás. Nem törődik vele, rám kiált.

– Gyerünk!

Ez Rick hangja.

Szükségtelenül erősen markol a karomba, miközben kiráncigál a furgonból. Mintha legyőzhetné egy nő, aki épp csúnya autóbalesetet szenvedett el, és tele van sérülésekkel, és megszökhetne.

Azt sem tudom, hol a francban vagyok.

Fagyos fuvallat árasztja el libabőrrel a testemet. A fogam újra vacog, szinte elviselhetetlen a hideg.

Letépik a fejemről a fekete zsákot, hunyorognom kell az éles fénytől. Borongós az idő idekint, de jó ideje nem láttam napfényt, és érzékeny a szemem.

Hunyorgó tekintetem az előttünk tornyosuló épületszörnyre siklik.

Rick kitárja a karját a kétemeletes gyarmati stílusú ház felé, és úgy mutatja be, mintha ötcsillagos étterem lenne, és ő venné le az ételről a fedőt a tálcán, hogy láthatóvá tegye a legpompásabb fogást, amit valaha láttam. Nem voltam még ilyen menő helyen, de az internetes videókról ismerős a bébiadag hab, és a néhány aprócska falat összetekert hús.

Szóval… nem túl megnyerő.

A ház nem olyan lepusztult, mint gondoltam, de nincs a legjobb állapotban. Kúszó moha fut fel a repedezett fehér burkolaton, egy kicsit a Parsons-birtokra emlékeztet. Nem pont olyan… szép. Elszíntelenedett, bedeszkázott ablakok, megrokkant tornác és – az ott szigetelőszalag?

– Ez aztán… hívogató – motyogok.

Körbepillantok, a semmi közepén vagyunk, sűrű erdővel körülvéve. Mintha véletlenszerűen lepottyantottak volna egy házat az erdő közepén. Koszos kocsifelhajtó tűnik el a sűrű bozótban, gyanítom, hogy ez az egyetlen út kifelé és befelé. Csakhogy én a vadonon keresztül vállalom a kockázatot.

– Menjünk, kibaszott hideg van – rendelkezik Rick, és maga után vonszol. Rio előttünk halad, kifürkészhetetlen pillantást vet rám a válla fölött, aztán bevezet a házba, egyenesen Bátor, a gyáva kutya rajzfilmfigurája felé, csak épp ez kétszer akkora.

Elképzelem, mennyi szarság történt ebben a házban, amely sokkal rosszabb borzalmakkal van tele, mint amit az a lila kutya valaha is átélt.

Az adrenalintól és a félelemtől kavarog a gyomrom, de ez nem az a meleg, szenvedélyes érzés, amit megszoktam. Ez rettegés.

Tovább fokozódik, amikor Rick behurcol a bejáraton, és előre tol. A levegő állott és dohos, de nem hasonlít egy metlaborhoz, amire számítottam. A ház mintha egyenesen az ezernyolcszázas évekből került volna ide, bővelkedik asztalosmunkában, haszontalan zegzugokban. A hatalmas nappaliban állok, a barna, repedezett bőrkanapék, kopott virágmintás szőnyegek és a falon a kacskaringós festmények társaságában. A sarokba lökött tévén a Tom és Jerry megy halkan, fölötte bágyadt pókháló lóg.

A mocsok vastagon rászáradt a repedésekre, minden felületet beborít a por. A sötétbarna keményfa padló rozoga és egyenetlen, a legapróbb mozdulatra is nyikorog. Azt hiszem, ha ez a hely is kísértet járta ház lenne, mint a Parsons-birtok, akkor itt egyetlen szellem sem tudna észrevétlenül közlekedni.

Balra van az ebédlő, benne hatalmas rendetlenség uralkodik. Összenyomott sörösdobozok, fecskendők, kokainpipák hevernek szétszórva az asztalon, valamint egy kerek tükör, rajta kis kupac kokain.

Tétován tovább sétálok, a félelem verme egyre jobban kitárul, akár a cápa szája, közvetlenül mielőtt elpusztítaná a prédát.

Nehéz levegőt venni idebent. Halvány dohszag terjeng, és az egész házat rossz légkör hatja át, mint egy érdes gyapjúkabát. Vastag, kényelmetlen és fullasztó.

– Isten hozott az új otthonodban – gúnyolódik Rio. Figyelte, hogy belépek a házba, és bár csak másodpercek teltek el, egyre kényelmetlenebbül érzem magam a tekintete súlya alatt.

Három férfi sétál be az ajtón egyenesen előre, mielőtt kinyithatnám a számat. A hűtőszekrényre vetett pillantásomból ítélve a konyhába tartanak. Hangosan röhögnek, de amikor észrevesznek, elnémulnak. Lassan közelítik meg a konyhaasztalt, feltett szándékuk, hogy inkább engem szedjenek ízekre, mint hogy oda figyeljenek, ahová mennek.

– Ez a gyémánt? – kiált fel az egyik, akinek olyan fekete
a foga, mintha bogarak élnének benne.

Rick tovább-bandukol az asztal felé, drámai mozdulattal leül, az arcáról büszkeség sugárzik.

Fülig ér a szája.

– Kibaszott jól tudod, hogy az! Max már letétbe helyezte a lóvét, úgyhogy azt csinálunk, amit csak akarunk, srácok.

Hangosan éljeneznek, de Rio gyilkos tekintetet vet rájuk.

– Kibaszott idióták – motyogja az orra alatt. Aztán hangosan emlékezteti a társát. – Egyáltalán nem csinálhatod azt, amit akarsz, stúpido, mert egy kibaszott, hatalmas Z. alakú céltábla van a fejeden.

Rick közönyösen legyint.

– Ne izgulj, Rio. Elrejtőzünk, amíg ki nem nyiffantják azt a faszt, aztán azt csinálunk, amit akarunk. Ez a fizetés rohadt kiadós, ráadásul a csajt is megkóstolhatjuk.

Összehúzom magam a buja pillantások alatt. A karomat ösztönösen szorosabbra fonom magam körül, de ezzel csak élvezkedő morranásokat csalok elő.

– Au, ne légy szégyenlős, kislány! Ígérem, jól fogod érezni magad velem – zümmögi az egyik, zsíros fekete haja különböző irányba meredezik. Nagyot nyelek, gombóc képződik a torkomban, a tekintetem a sötétvörös pocsolyára mered az asztalon, amit korábban észre sem vettem.

Nem is akarom elképzelni, honnan eredhet.

– Mi az, hercegnő, nem vagyunk elég jók neked? – kötözködik Rio. Ránézek, és látom az önelégült vigyort az arcán. De azért ideges, a mosolya is feszült.

Tudomást sem veszek róla, újra a vértócsára siklik a pillantásom. Rio követi a tekintetem. Meglátja, mit nézek, és felröhög.

– Akarsz fogadni, hogy mi az?

Eltorzul az arcom, komoran rámeredek.

– Én arra fogadok, hogy egy szuka épp ott vesztette el a szüzességét – veti közbe Rick, és vigyorogva cigarettára gyújt.

Dühbe gurulok, a harag szétfeszíti a mellkasomat.

– Te beteg vagy – fröcsögöm gyűlölködve. Rick csak röhög, és folytatja a haverjaival megkezdett párbeszédet.
Az egyikük épp belövi magát egy fecskendővel, amikor megérzem, hogy valaki mögöttem gyorsan mozog. Összerezzenek, és arra fordulok, újabb pasast pillantok meg, és majdnem becsinálok a rémülettől.

Egy lány van a vállára vetve.

Eltátom a számat, és a pasas barna szeme megállapodik rajtam.

– Valami problémád van? – csaholja.

Hátrahőkölök, rémülten nézem a lány élettelenül himbálózó végtagjait. Nagyon remélem, hogy a pasas nem egy kibaszott hullával flangál a házban, bár ezektől a seggfejektől még az is kitelik.

Némán megrázom a fejem, miközben elcaplat mellettem. Erős testszagtól bűzlik, de ez nem meglepő, mert úgy néz ki, mint aki motorolajban fürdőzött.

Soha nem tudtam befogni a számat, de nem igazán szeretnék szerencsét próbálni egy olyan házban, ami dugig van veszett pasikkal. Úgyhogy kussolok, hiába bámul rám kihívón.

– Ha így nyitva hagyod a szád, ne lepődj meg, ha valaki a faszával tömi be.

Elkerekedik a szemem, és gyorsan becsukom a számat.
A krapek jól mulat hangosan összekoccanó fogamon.

Zakatoló szívvel hátrálok pár lépést. A félelem szétárad az ereimben, megül a gyomromban, és savként mar belülről.

– Jerry, kész a csaj szobája. Ezúttal kibaszott extra lánccal – mutat az egyik krapek a lányra.

Ha egyáltalán lehetséges, még tágabbra nyílik a szemem. Meglógott vagy ilyesmi? Rengeteg kérdésem van, de van annyi eszem, hogy ne tegyem fel. Megkönnyebbülten hallom, hogy a lány legalább nem halott. Máskülönben egy holttest leláncolása… már a gondolattól is megborzongok.

A pasas – mármint Jerry – megigazítja a lányt a vállán, és szó nélkül továbbmegy, közben vet rám még egy utolsó gyilkos pillantást.

Beszívom az alsó ajkam, és harapdálni kezdem, miközben a konyha felé tart. Mázlija van, hogy nem ugattam rá, mint egy kutya, pedig éreztem a kísértést. Bármit megtennék, amitől átgondolja, nézzen-e így rám. De ez ostobaság lenne, és ezen a helyen nem viselkedhetek ostobán.

Még mielőtt eltűnnek, a lány felemeli a fejét. Sötétbarna szeme találkozik a pillantásommal kócos szőke hajfürtjein keresztül, és egyszerre sugárzik belőle tűz és jég. Az arckifejezésétől eláll a szívverésem, de hátborzongató vigyorától szorul igazán össze a gyomrom.

Jézusom, mintha egy rémálomban látnám ezt az arcot.

Újból eltátom a számat, de mielőtt felfognám, mi történt, eltűnnek a szemem elől. Ugyanúgy megrémít a helyzete, mint amennyire ő maga.

– Csak semmi pánik, ha jó kislány leszel, és azt csinálod, amit mondunk neked, akkor magadnál leszel, míg kikerülsz innen – mondja Rio magára vonva a figyelmemet.

Nem vagyok benne biztos, hogy magamnál akarok lenni.

Ráadásul közel vagyok hozzá, hogy megmondjam neki, annak a lánynak a diliházban lenne a helye.

De nem mondom ki hangosan, elvégre máris egy kibaszott diliházban vagyunk.

A fejével biccent arrafelé, amerre Jerry és a lány eltűnt.

– Menjünk. Francesca és Rocco már órák óta visszajöhetett, és ide jönnek veled találkozni. De addig meg kell mutatnom az új szobádat.

Hátranézek a még mindig tárva-nyitva álló ajtóra és a csillogó fekete furgonra. A homlokomat ráncolom, az ütközéstől összetört autóra számítottam, ez viszont vadonatúj, egy karcolás sincs rajta. Nyilván kicserélték dr. Garrison autójára, és ettől felfordul a gyomrom.

Épp eleget tudok a nyomkövetésről, hogy tisztában legyek azzal, egy összetört lökhárítós furgon hihetetlenül megkönnyítette volna Zade dolgát, hogy megtalálja őket.

De aztán elmosolyodom, mert eszembe jut, hogy Zade eljön, képes megtalálni engem, mindegy, hogy egy kibaszott Ferrarival vagy egy 1980-as évekbeli Volkswagennel furikáznak, amely szennyező anyagokat ereget minden gázadáskor. Meg fog találni.

Valahonnan felbukkan egy emlék, a mosolyom drámai gyorsasággal lehervad, és a rémület veszi át a helyét.

Csak rakd be a furgonba, Rio. Max már így is pipa lesz, amiért elcsesztük a cso…

Tágra nyílik a szemem, megpördülök, Rio sötét pillantással, feszülten mered rám, készen rá, hogy rám rontson. Lenézek, és észreveszem a kezében a fegyvert.

Valószínűleg feltételezte, hogy kereket oldok.

És nem állíthatom, hogy nem fordult meg a fejemben egy pillanatra, de nem vagyok elég elvakult, hogy azt higgyem, pár méternél többet tudnék megtenni anélkül, hogy valamelyikük utolérne. Vagy egy pisztolygolyó.

Megsérültem, alig állok a lábamon, és azt sem tudom, hol vannak a kulcsok. Nem lenne bölcs dolog most elfutni. Ha Zade itt lenne, azt javasolná, várjam ki a megfelelő pillanatot.

Ne cselekedjek elhamarkodottan.

Nem engedhetem, hogy a pánik és a kétségbeesés uralja a döntéseimet. Legalábbis ha élve akarok innen kikerülni.

Megnyalom az ajkam, teszek előre egy lépést, hogy jelezzem, nem készülök elfutni.

– Max küldött?

– Ezt hallottad? – Ellazul, nem foglalkozik a kérdésemmel, a fejével a konyha felé int, hogy kövessem. Ettől legszívesebben elbőgném magam.

Megköszörülöm a torkomat, és kinyögöm.

– Ühüm.

Igazodom a lépteihez, bőghetnékem van, miközben egyre beljebb lépkedek a vadállat gyomrába. Úgy érzem, mintha a bungee jumping gumikötelét épp rászíjaznák a derekamra, vonz a kijárat, és minél továbbmegyek, annál erősebb a vonzás.

A válla fölött visszanéz rám.

– Csajszi, én nem tudom, mivel pöccentetted be azt a pasit, de vendettát akar. Az egész sötét web veled és a fejedre kitűzött kövér vérdíjjal van tele. Max bérelte fel Ricket, hogy behozzon, és mivel a faszi egy komplett