Angela Merkel

és Beate Baumann

SZABADSÁG

Visszaemlékezések, 1954–2021

Fordította: Torma Péter

A mű eredeti címe: Freiheit. Erinnerungen 1954–2021

Copyright © Verlag Kiepenheuer & Witsch, Köln, 2024

Alle Rechte vorbehalten.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Torma Péter, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-536-1 (papír)

ISBN 978-963-614-590-3 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Almássy Ágnes

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Borítóterv: Barbara Thoben, Köln

Borítófotók © Urban Zintel, Berlin

E-book: Scriptor Kft.

ELŐSZÓ

Ez a könyv olyan történetet mesél el, amilyen nem lesz még egy, mert az állam, amelyben harmincöt évet leéltem, 1990 óta nem létezik. Ha ezt a történetet, akár ingyen, regényként vinné be valaki egy kiadónak, elutasítanák – mondta egy beszélgetőpartnerem 2022 elején, néhány héttel azután, hogy távoztam kancellári hivatalomból. Az illető otthonosan mozog a témában, és örült, hogy ennek a könyvnek a megírása mellett döntöttem, méghozzá éppen a története miatt. Ez a történet éppoly valószerűtlen, mint amennyire valóságos. Világossá vált előttem: a jövő érdeke is, hogy elmondjam ezt a történetet, végigkövessem a szálait, és megnevezzem benne a vezérfonalakat és -motívumokat.

Sokáig elképzelni sem tudtam, hogy egy ilyen könyvet írjak. Ez először 2015-ben változott meg egy kicsit. Akkor úgy döntöttem, hogy nem küldöm el a szeptember 4-ről 5-re virradó éjszakán Magyarországról az osztrák–német határra érkező menekülteket. Ezt a döntésemet és főleg ennek következményeit cezúraként éltem meg a kancellári pályámban. Volt az ezelőtti és az ezutáni időszak. Ekkor határoztam el, hogy egyszer, ha már nem leszek kancellár, valamilyen formában meg fogom írni, mi történt akkor, és mi motiválta a döntésemet, és ezzel összefüggésben azt is, hogyan látom Európát és a globalizációt. Mindezt megírni csak könyvben lehetett. Nem akartam a további leírásokat és értelmezéseket teljes egészében másokra hagyni.

Ekkor azonban még hivatalban voltam. Közelgett a 2017-es választás és a negyedik kancellári ciklusom. Ennek utolsó két évében mindent a koronavírus-járvány megfékezésének témája uralt. A pandémia, ahogy azt többször nyilvánosan is elmondtam, valódi demokratikus ügy volt: személyes, nemzeti, európai és globális egyaránt. Engem személy szerint arra indított, hogy messzebbre nézzek, és ne csak a menekültpolitikáról írjak. Ha már megcsinálom, csináljam jól, gondoltam magamban, és ha már megcsinálom, csináljam Beate Baumann-nal együtt. 1992 óta a tanácsadóm, és tanúja ezeknek az időknek.

2021. december 8-án távoztam a hivatalomból. Tizenhat év után, örömmel a szívemben távoztam, ahogy azt néhány nappal korábban a hadsereg búcsúünnepélyén is elmondtam. A végén már szabályosan vágytam erre a pillanatra. Szép volt, jó volt, elég volt. Most már csak szünetet akartam tartani, pihenni néhány hónapot, magam mögött hagyni a politika nyaktörő rohanását, hogy aztán 2022 kora nyarán lassan, óvatosan új, továbbra is publikus, de politikailag már nem aktív életet kezdjek, megtaláljam a nyilvános szereplések helyes ritmusát – és nekiálljak megírni ezt a könyvet. Ez volt a terv.

Aztán 2022. február 24-én Oroszország megtámadta Ukrajnát.

Jó ideje utaltak már jelek a közelgő katasztrófára, de az utalás sosem ugyanaz, mint a konkrét élmény, és ebben az esetben sem volt az. Annyit mindjárt világosan láttam, hogy nem írhatom meg ezt a könyvet úgy, mintha semmi sem történt volna. Már a jugoszláviai háború kitörése is megrázta Európát a 90-es évek elején. Oroszország Ukrajna elleni támadása azonban a nemzetközi joggal ellentétes cselekedet volt, amely felbolygatta a második világháború óta uralkodó, az államok területi sérthetetlenségének és szuverenitásának védelmén alapuló európai békét és rendet. Mélységes kiábrándulást hozott. Erről is írok majd. De egy másik könyvben. Ez a könyv nem Oroszországról és Ukrajnáról szól.

Ebben a két életem történetét szeretném megírni, az elsőét 1990-ig a diktatúrában és a másodikét 1990 óta a demokráciában. Amikor az első olvasók a kezükbe veszik ezt a könyvet, ennek a két életnek a hossza nagyjából egyforma lesz. Harmincöt-harmincöt év. A valóságban azonban természetesen nem két életről van szó. A valóság egy élet, amelynek a második fele nem érthető meg az első nélkül.

Hogyan esett meg, hogy egy nő, aki élete első harmincöt évét az NDK-ban élte le, átvehette és tizenhat éven át tölthette be a Német Szövetségei Köztársaság legmagasabb hivatalát? Majd végül úgy hagyta el azt, hogy sem lemondásra nem kényszerült, sem választást nem veszített. Milyen volt lelkészgyerekként felnőni az NDK-ban, milyen volt diktatúrában élni, tanulni és dolgozni? Milyen volt átélni egy állam összeomlását? Milyen volt egyszer csak szabadnak lenni? Erről szeretnék mesélni.

Ez az elbeszélés természetesen mélységesen szubjektív. A megírásakor nem mulasztottam el őszinte önreflexiókat végezni. Szeretnék rámutatni arra, amit ma tévesen ítélnek meg, és megvédeni azt, amit helyesen. Nem is teljesen hiánytalan. Lesznek olyanok, akik nem találják meg benne magukat, noha feltételeznék vagy akár elvárnák ezt. Ezért előre is elnézést kérek. Csupán súlypontokat próbálok meghatározni, amelyek segítségével kordában tarthatom ezt az iszonyú mennyiségű anyagot, és áttekinthetővé tehetem, hogyan működik a politika, milyen elvek és mechanizmusok mozgatják – és hogy mi vezérelt személyesen engem.

A politika nem boszorkányság. Ezt is csak emberek művelik. Ezeknek az embereknek megvannak a maguk tulajdonságai, tapasztalatai, hiúságai, gyengeségei, erősségei, vágyai, álmai, meggyőződései, értékei és érdekei. Ezeknek az embereknek egy demokráciában meg kell szerezniük a többséget, ha el akarnak érni valamit.

„Megoldjuk” – a politikai pályafutásom során elhangzott mondataim közül egyiket sem érte annyi kritika, mint ezt az egyet. Egyiket sem sarkították ki annyira, mint ezt. Számomra azonban ez az egyszavas mondat banális volt. Egy hozzáállás kifejezése. Jelezheti a hitet, a magabiztosságot vagy egyszerűen az elszántságot, hogy leküzdjük a problémákat és akadályokat, áthidaljuk a mélypontokat, és valami újat alkossunk. „Megoldjuk, és ha valami az utunkba áll, azt le kell győznünk, ezen kell dolgoznunk.” Ezt mondtam 2015. augusztus 31-én a nyári sajtótájékoztatómon. Én így csináltam a politikát. Így élek. Így készült el ez a könyv. Ezzel a hozzáállással, amely egyben tapasztalat is: minden lehetséges, mert a dolgokat nem egymagában a politika éri el, hanem minden egyes embernek meglehet bennük a maga része.

Angela Merkel

Beate Baumann-nal

Berlin, 2024 júliusa

ELSŐ RÉSZ

„Nem kancellárnak születtem”

1954. július 17-től 1989. november 9-ig

BOLDOG GYERMEKKOR

Quitzow

1989. november 10-én, pénteken, ahogy minden reggel, fél hétkor hagytam el a Berlin Prenzlauer Berg nevű városrészében, a Schönhauser Allee 104-es számú házában lévő lakásomat, hogy a Schönhauser Allee-i állomáson felszálljak a gyorsvasútra, és dolgozni menjek Adlershofba. Jó sokan utaztak a vonaton, odakint még sötét volt. Mint ilyenkor mindig. Valójában azonban semmi sem volt olyan, mint máskor. Előző este Günter Schabowski, a Német Szocialista Egységpárt (SED) tájékoztatási és médiapolitikai titkára bejelentette a keletnémet televízióban, hogy „a külföldi magánutak minden külön feltétel (rokoni kapcsolatok vagy egyéb különös indok) nélkül kérvényezhetőek”. Majd egy kérdésre válaszolva megerősítette, hogy ez „azonnal, haladéktalanul” hatályba lép. Ezen a csütörtöki napon, 1989. november 9-én gyakorlatilag azt közölte, hogy a berlini falnak vége. És nem sokkal később már nem volt megállás.

Aznap este én is besoroltam az emberfolyamba, amely a Bösebrücke, a Bornholmer Straße-i határátkelőhely, és azon keresztül Nyugat-Berlin felé haladt. Az ablakokból mindenfelől kiabáltak nekünk a nyugat-berliniek, hogy menjünk fel hozzájuk, és igyunk meg velük egy sört, koccintsunk erre a felfoghatatlan eseményre. Mások örömükben maguk jöttek le az utcára. Vadidegenek ölelkeztek össze, és én az egész kellős közepébe kerültem. Ismeretlenek kis csoportját követtem a híd után a bal kéz felőli első mellékutcába. Egy nyugat-berlini beinvitált bennünket a lakásába, én meg szó nélkül bementem. Megkínált minket sörrel, és telefonálhattunk tőle. Nekem azonban nem sikerült elérnem a nagynénémet Hamburgban. Úgy félóra után elbúcsúztunk egymástól. A többség a Kurfürstendammra, Nyugat-Berlin legfényűzőbb utcájába tartott. Én viszont visszafordultam, és este tizenegy tájban hazamentem, mert arra gondoltam, hogy holnap nagyon korán kell kelnem, és indulnom Adlershofba. Egy előadáson akartam dolgozni, amelyet néhány nap múlva kellett megtartanom a lengyelországi Toruńban, és még nagyon messze voltam attól, hogy elkészüljek vele. Azon az éjjel alig hunytam le a szemem, olyan izgatott voltam attól, amit néhány órával korábban átéltem.

Reggel az Adlershof felé tartó gyorsvasúton egy csapat egyenruhás férfi is ült, a Feliks Dzierżyński Határőrezred katonái. Láthatóan az éjszakai határszolgálatból igyekeztek vissza a laktanyába. Ez annak az intézetnek a közelében állt, ahol én dolgoztam. A katonák beszélgettek, olyan hangosan, hogy akaratom ellenére is hallottam őket.

„Apám, milyen egy éjszaka volt ez! – vigyorgott egyikük. – Vajon milyen hatása lesz mindennek a tisztjeinkre?”

„Azt sem tudták, mi van, és fognak még csodálkozni!” – jegyezte meg egy másik.

„Ennyi volt a létjogosultságuk. Az életük, a karrierjük, minden megy a kukába!” – kiabált egy harmadik.

Adlershofban leszálltunk. Mindenki ment a maga útjára, a katonák a laktanyába, én pedig az íróasztalomhoz az NDK Tudományos Akadémiájának Központi Fizikai Kémia Intézetében. Munkáról azonban szó sem lehetett. Az előadás is érintetlen maradt, amely miatt előző este korán hazatértem nyugatról. Nem csak én nem dolgoztam, senki más sem. Csak beszéltünk és beszéltünk. Délelőtt felhívott az intézetben a húgom. Akkoriban ergoterapeutaként dolgozott az Építőmunkások Poliklinikáján. Megbeszéltük, hogy délután meglátogatjuk Nyugat-Berlinben egy barátját, akit közös ismerősökön keresztül ismert meg néhány évvel azelőtt. Szinte hihetetlen volt, hogy egyszerre csak úgy elmehetünk hozzá.

Egész nap nem ment ki a fejemből, amit a határőröktől hallottam a vonaton. Azt gondoltam: végre! Végre nincs felettem hatalmuk ezeknek a katonáknak és a feletteseiknek! Végre nincs hatalmuk a családom felett! Huszonnyolc évvel korábban a berlini fal nemcsak az én családomat szakította szét, iszonyú fájdalmat okozva a szüleimnek, hanem a férjemét, Joachim Sauerét is. És még számtalan másik ember járt ugyanúgy keleten és nyugaton, ahogy mi. Ezek a katonák végre nem akadályozhattak bennünket a szabad mozgásban. Ám azon kaptam magam, hogy megragadt bennem egy szó, amit az egyik határőr használt a vonaton: létjogosultság. Milyen lesz ezután az én életem, hát a családomé, a barátaimé, a kollégáimé? Milyen értékük lesz a tapasztalatainknak, a képzésünknek, a szakértelmünknek, a teljesítményünknek, a személyes döntéseinknek a jövőben? Harmincöt éves voltam. Csak harmincöt? Vagy már harmincöt? Mi marad meg, és mi nem?

1954. július 17-én születtem Hamburgban, Herlind és Horst Kasner első gyermekeként. Apám 1926-ban, Berlinben, a Poznańból származó, majd a 20-as években odaköltöző Ludwig Kazmierczak és felesége, Margarete első fiaként látta meg a napvilágot. Az édesapja rendőr volt, berlini származású édesanyja pedig varrónő és háziasszony. 1930-ban a család megváltoztatta lengyel vezetéknevét a német Kasnerre, és apámat ettől fogva Horst Kasnernek hívták. A nagyapám, Ludwig Kasner 1959-ben meghalt, róla nincsenek személyes emlékeim.

Anyám, Herlind 1928-ban született Danzig Langfuhr nevű kerületében,[1] elsőként a Willi és Gertrud Jentzsch tanárházaspár két lánya közül. A kelet-poroszországi Elbingből származó édesanyja gyermeke születése után felhagyott a foglalkozásával. Az édesapja, Willi nagyapám a természettudományok tanáraként és egy danzigi reálgimnázium igazgatójaként viszonylagos jólétet biztosított a családnak. Ahogy ma mondanák, tisztes polgári körülmények között éltek. 1936-ban a családnak Hamburgba kellett költöznie. A nagyapámnak felajánlották egy ottani gimnázium igazgatói posztját. Már mindent előkészítettek, új lakást béreltek, és megbíztak egy költöztetőcéget. Ekkor nagyapám gennyes vakbél- és epehólyag-gyulladást kapott. Meghalt, mert még nem létezett az életmentő penicillin.

Nagyanyám és a két lánya magukra maradtak. Így is elköltöztek Hamburgba a már kibérelt nagy isestraßei lakásba. Anyagi gondokkal küzdöttek. Ilyesmit addig nem is ismertek. A nagyanyám ugyan kapott özvegyi nyugdíjat, de az egész addigi életük darabokra tört. Nagyanyám sokáig tiszta feketében járt, és folytonosan a lányaiért aggódott. Ha a gyerekek a megbeszéltnél kicsit később értek haza, ő nem tudott hová lenni félelmében, és az erkélyről leste, merre vannak.

1943 nyarán az amerikai és brit légitámadások súlyos károkat okoztak Hamburgban, és abban a házban is, amelyben a családom lakott. Nagyanyám a lányaival együtt elhagyta a várost. Először az Altmark régióban lévő Neukirchen faluba költöztek, ahol az egyik nővére élt a családjával, majd 1943 őszén nagyanyám kelet-poroszországi szülővárosába, Elbingbe, de onnan néhány hónappal később, 1944 nyarán visszatértek Neukirchenbe. 1944-ben édesanyámat a berlini, de akkor a mai Csehországhoz tartozó Písekbe kihelyezett Westendschulébe küldték. Innen a háború véget értével kalandos úton jutott vissza az anyjához és a húgához Neukirchenbe. 1945 március végétől októberi megérkezéséig a családja semmiféle életjelet nem kapott. Sokszor mesélt róla, mennyire rettegett akkor, tizenhét évesen, hogy megerőszakolják a szovjet katonák, akikkel útközben összetalálkozott.

Apám életére azonban még nagyobb hatással voltak a háborús élmények. Az édesapjával, Ludwig nagyapámmal együtt esténként titokban a BBC adását hallgatták rádión a takaró alatt, hogy követni tudják a fronton zajló eseményeket. Nagyapám a háború során arra a meggyőződésre jutott, hogy Németország el fogja veszíteni azt – és el is kell veszítenie. 1943 májusában apámat behívták légvédelmi szolgálatra, majd 1944 augusztusában, a tizennyolcadik születésnapját követően katona lett, és 1945 tavaszán egy bombázáskor maga alá temette őt a törmelék. Rövid időre, a háború végéig Dániába került brit hadifogságba. Mire 1945 augusztusában hazatért, a győztes hatalmak megszállási övezetekre osztották Németországot. Heidelbergbe ment egy barátjához, és pótlólag letette az érettségi vizsgát, hogy – mint később mondta – a háborús tapasztalatok mély nyomát viselve 1947-ben megkezdhesse teológiai tanulmányait.

A szülői házból ezt nem támogatták. Bár az apját megkeresztelték a katolikus hitre, anyja pedig az evangélikus egyház tagja volt, a szülei nem gyakorolták keresztény vallásukat. Apámat is katolikusnak keresztelték, de 1940-ben az evangélikus egyházban konfirmált. A háború és a nemzetiszocializmus borzalmainak véget értével meggyőződése lett, hogy az újrakezdéshez békeerkölcsre van szükség. Számára ez a keresztény hitből fakadt. Ezért úgy döntött, hogy teológiát fog tanulni az akkori nyugati megszállási övezetben. Tanulmányait kezdettől fogva összekapcsolta azzal a tervvel, hogy majd visszatér az akkori szovjet megszállási övezetbe. Biztosra vette, hogy ott szükség lesz a hozzá hasonlókra. Azt hiszem, ezt nevezhetjük elhivatásnak.

Apám 1949-ben Bethelben folytatta, majd 1954-ben a hamburgi lelkészképzőn fejezte be a tanulmányait. 1950-ben ismerkedtek meg anyámmal az evangélikus diákgyülekezet egyik rendezvényén, ahol mindketten diákprefektusként, azaz a többi diák által megválasztott kapcsolattartóként voltak jelen. Anyám angolt és latint tanult Hamburgban. Középiskolai tanárként szeretett volna dolgozni. A gyülekezetbeli barátai tréfásan Mercedesnek becézték, mivel már akkor – ahogy az ő anyja is mindig – arról álmodozott, hogy saját autója lesz, méghozzá lehetőleg egy jó nagy és gyors darab.

A szüleim 1952. augusztus 6-án házasodtak össze. Az esküvővel anyám számára biztossá vált, hogy amikor a férje megvalósítja a tervét, ő is követi őt a berlin-brandenburgi egyházkerületbe, vagyis a három évvel korábban megalapított NDK-ba. Minden volt neki ez a döntés, csak könnyű nem. Szerelemből mégis meghozta, aminek később súlyos következményei lettek rá nézve.

Eljött 1954. Ezt az évet sokan, ha nem a legtöbben közülünk a berni csodával, a Német Szövetségi Köztársaság labdarúgó-válogatottjának első világbajnoki győzelmével kapcsolják össze. Az én családomban azonban ez az az év volt, amikor a szüleim elköltöztek az NSZK-ból az NDK-ba, Hamburgból Quitzow-ba, egy aprócska községbe a brandenburgi Prignitz járásban, Berlintől szűk százötven kilométerre északnyugatra. Itt foglalta el apám az első szolgálati helyét mint községi lelkész. Ő előrement, anyám pedig nem sokkal később követte, már engem is magával cipelve egy babahordozóban. Hathetes voltam. Pontosan egy év telt el azóta, hogy 1953. június 17-én az NDK-ban szovjet tankok vertek le brutálisan egy sztrájk- és tüntetéshullámból kialakult népfelkelést. És csupán néhány év volt hátra addig, hogy a fal felépítésével újabb megrendítő csapás érje németek millióit, köztük az én családomat is. Egyelőre azonban a szüleim még csak az új környezetbe illeszkedtek be velem együtt.

A háztartásban volt segítségünk. Spieß asszonynak hívták, és apám elődjével együtt érkezett Kelet-Poroszországból Quitzow-ba. Az előző lelkész nyugdíjazása után a szüleim mellett tevékenykedett tovább. Megtanította őket mindenre, amit a vidéki életről tudni kellett. Apámnak kecskét kellett fejnie, anyám pedig megtanult csalánt főzni, és még sok mindent, amit városi gyerekként nem tudott. A családban gyakran emlegették, hogy egy fehér szőnyeget hozott a házasságba, és eleinte Quitzow-ban is tartani akarta azt a hamburgi szokást, hogy a látogatóknak, még a falusi parasztoknak sem kell levenniük a cipőjüket, ha beszélni akartak apámmal. Márpedig gyakran keresték fel őt a gondjaikkal, mert kezdetét vette a kényszerkollektivizálás ideje; sokan közülük később el is távoztak Nyugatra emiatt. És mindig, amikor egy paraszt belépéskor le akarta húzni a cipőjét, mert tudta, milyen nyomot hagy a szőnyegen, anyám azt mondta: „Hagyja csak!” Így aztán mindig a munkától koszos talpukkal taposták a szőnyeget. Aztán egy idő után anyám feladta a hamburgi szokást, és megkérte a belépőket, hogy vegyék le a cipőt. Megérkezett Quitzow-ba.

Nekem magamnak semmilyen közvetlen emlékem nincs a községről, mindent csak a családi elbeszélésekből tudok. Egészen más a helyzet Templinnel. 1957-ben a szüleim elköltöztek velem ebbe a brandenburgi Uckermarkban, Berlintől nyolcvan kilométerre lévő városkába, és ugyanebben az évben megszületett az öcsém, Marcus. A berlin-brandenburgi egyházkerület kinevezte apámat a Templinben székelő egyházi szeminárium, a későbbi lelkészi kollégium vezetőjévé. Többé nem volt klasszikus községi lelkész. A költözés anyám előtt is új lehetőségeket nyitott meg.

A Waldhof

1964-ben megszületett a húgom, Irene. Körülbelül hatéves korában közös kedvenc helyünk lett. A szülői lakóházon lévő tetőablak bádogozásának tetején. Irene ügyesebb volt nálam, és felfedezte, hogy könnyen ki tudunk mászni az ablakon, majd fel a lapos bádogra. Innen ráláttunk a fenyőfákra, és figyelhettük, ahogy a csúcsuk enyhén hajladozik a szélben. A fák között látszott az út, amely kissé lejtősen arra a rétre vezetett, amelyen keresztülfolyt a Templini-tavat a Röddelin-tóval összekötő csatorna. Nyaranta odafent a tetőn szőttük a terveinket arról, hogy mit csináljunk. Menjünk el a mezőn lévő forráshoz? Szedjünk áfonyát a Templin körüli erdőkben? A lehetőségek végtelennek tűntek. Nagyszerűen megértettük egymást, a tízéves korkülönbség ellenére.

A tetőablak az én szobámhoz tartozott. A tulajdonképpeni családi lakás egy emelettel lejjebb volt. A házunk a város szélén található Waldhof nevű területen állt. Ennek nagy része az értelmi fogyatékos gyerekeket és felnőtteket gondozó Stephanus Alapítvány tulajdona volt. A koncepció megfelelt a betheli Bodelschwingh Alapítványénak. A lakók gondozása mellett nagy jelentőséget tulajdonítottak a tevékeny és értelmes munka terápiás hatásának. A létesítmény, amennyire lehetett, önellátó és gazdaságilag független volt. Ezért a Waldhofban a konyhai és mezőgazdasági munkák mellett volt kertészet, mosoda, valamint kovács-, asztalos-, cipész- és szabóműhely is. Gyerekként bármikor bemehettünk ide, és beszélgethettünk a különféle kézművesiparok mestereivel meg az értelmi sérült lakókkal.

Az apám által vezetett lelkészi kollégium épületében voltak szobák is a képzésben részt vevők számára, és néhány lakás, köztük a mi családunk összesen hétszobás szolgálati lakása. Ebből öt az első emeleten volt, az én szobám és apám dolgozószobája pedig a tetőtérben. Az apám által vezetett rendezvények és tanfolyamok az úgynevezett iskolában kaptak helyet.

A Waldhofban anyámnak is akadt új feladat, mégpedig az egyház adminisztratív alkalmazottainak kollégiumi képzésében, akiket német- és matematikaoktatásban részesített, illetve görög- és latinoktatást is nyújtott a Berliner Sprachenkonvikt, az evangélikus egyház oktatási intézményének jövendőbeli hallgatói számára, így készítve fel őket a tanulmányaikra. Az évek során azonban a kollégium feladatai egyre inkább a lelkészek továbbképzésére koncentrálódtak, így anyám tevékenységi köre újra leszűkült. Ekkor egy ideig apám titkárnőjeként dolgozott. Állami iskolában egy lelkész feleségeként nem taníthatott. Az NDK-ban ugyanis mindig és mindenütt ki kellett zárni az oktatásból az egyházi befolyást. Az NDK ateista államként határozta meg magát.

Anyám és apám között alapjában véve klasszikus szereposztásban teltek a családi mindennapok, bár anyám legalábbis szeretett arról ábrándozni, hogy milyen lenne iskolában tanítani. Akkoriban azt gondoltam, hogy ez csak kettős terhelést jelentene neki, hiszen a tanítás mellett gondoskodnia kellene a háztartásról is. Gyerekként semmi előnyét nem láttam ennek. Miután anyám hivatalosan nem volt dolgozó, ahogy az NDK-ban mondták, hiszen nem állt munkaviszonyban, a testvéreimmel nem járhattunk óvodába, és nem vehettünk részt az iskolai étkeztetésben sem. Ez egyáltalán nem tetszett. Legvégül, az utolsó tanévben aztán mégiscsak kiharcoltam magamnak az étkezést. Az, hogy ezt ennyire akartam, nem annyira az étel minősége, mint inkább a tiltott gyümölcs vonzalma miatt volt. Addig azonban anyámnak kellett ebédet főznie az egész családra, nem beszélve a többi étkezésről és – ne feledjük – a bevásárlásról.

A bevásárlás mintegy három kilométeres utat jelentett a Waldhofból a városba. Mivel mi, gyerekek még kicsik voltunk ahhoz, hogy segítsünk, anyámnak minden élelmiszert egyedül kellett kerékpárral hazaszállítania. Ez nagy testi megerőltetést jelentett neki. Később, miután jogosítványt szerzett, az édesanyja, hamburgi nagyanyám, adott neki ajándékba egy Trabantot. Ez a GENEX nevű ajándékküldő és kisáruszállító cégen keresztül történt, amellyel a nyugatnémetek nagyobb ajándékokat küldhettek az NDK-állampolgároknak, és ezért nyugatnémet márkában fizettek. Saját autót vezetni, még ha egy számmal kisebbet is annál a modellnél, amelyről a diáktársaitól a Mercedes becenevet kapta, egyfajta önfelszabadító aktus volt anyám számára. Egyszeriben mobilis lett. Ezt úgy használta ki, hogy angolórákat adott a Berliner Sprachenkonviktban, ami újabb súrlódásokhoz vezetett apámmal, aki nem szívesen főzött magára. Anyám azonban nem hagyta elvenni magától, hogy a saját útját járhassa.

Az NDK-ban a lelkészek keveset kerestek, másfelől viszont, ahogy nekünk is, csupán csekély lakbért kellett fizetniük a szolgálati lakásukért. Nyugatról is kaptak anyagi támogatást, az úgynevezett Bruderhilfét.[2] A mi családunknak ez nagyjából hetven nyugatnémet márkát jelentett havonta. Hamburgi nagyanyám, majd – az ő 1978-as halála után – a nagynéném, anyám húga intézte a Bruderhilfét, és rendszeresen küldött nekünk csomagokat. A hamburgiaknak ez óriási szervezési feladatot jelentett, nekünk viszont felbecsülhetetlen értékű segítséget.

A csomagok más szempontból is különlegességek voltak, amelyeket kibontás után mindjárt megszaglásztunk, és azt mondtuk: „nyugatillata van.” Ezen a jó minőségű szappan vagy az aromás kávé finom illatát értettük. A keletnek ezzel szemben erős súrolószer-, padlóviasz- és terpentinszaga volt. Ezeket a szagokat még ma is az orromban érzem.

A hivatalos NDK úgy általában az ízléstelenséget testesítette meg a számomra. Valódi természetes anyagok helyett csak utánzatok mindenütt, sehol egy vidám szín. A szüleim igyekeztek megtalálni a kiskapukat, amelyeken át elmenekülhetnek az ízléstelenség elől, például a Hellerau műhely különösen szép formavilágú bútorait vásárolták, amelyekre néha igencsak sokáig kellett várniuk. Talán a színes blézerek iránti mostani vonzalmam arra az őstapasztalatra vezethető vissza, hogy mennyire hiányoztak nekem az NDK-ban a harsányabb színek.

Apám lelkészi kollégiuma a Waldhof minden létesítményéből profitált, például a Stephanus Alapítvány konyhájából és műhelyeiből is. Az értelmi fogyatékos lakók is végeztek bizonyos munkákat a kollégiumnak. Egyikük különösen erősen megmaradt az emlékezetemben. Fáradhatatlanul és angyali türelemmel segített anyámnak a fa- és szénhordásban. Ez kemény munka volt, mivel az összes szobát kályhával fűtöttük. Különben pedig folyamatosan beszélt maga elé, ki a világából, ahol állítólag vasúti alkalmazott volt. Barátságot kötöttem vele.

Mi, gyerekek, amikor nem kellett iskolában lennünk, az időnk nagy részét a szabadban töltöttük, csak az étkezések idejére mentünk be. Tizenkét és tizennyolc órakor a Stephanus Alapítvány egyik lakója megkongatta a Waldhof területén álló harangláb harangját. Ez nekünk, lelkészgyerekeknek is azt jelentette, hogy haza kell mennünk, mert eszünk. Egyébként azonban egész nap csatangolhattunk a környéken. Csodálatos volt.

Különösen jó barátom volt Lachmann úr, a kertész. Tőle tanultam meg virágot ültetni és kertészkedni az üvegházakban. Bármit kérdezhettem tőle, és közben segíthettem is neki egy kicsit a munkájában. Egyébként is viszonylag rusztikus típus voltam. Már Quitzow-ban is a tyúkok itatójából ittam, ha megszomjaztam. És a Waldhofban sem jelentett akadályt zsenge répát eszegetni a kertészetben.

Ősszel a kedvenc helyem a krumplipárolón volt. Ez a hatalmas jármű úgy festett, akár egy teherautó, amelyre óriási üstöt szereltek. Ezt megtöltötték krumplival, amelyet forró gőzzel puhítottak meg. Így nem sokkal a betakarítás után fel lehetett dolgozni takarmánynak. A művelet alatt ott ülhettem a sofőr mellett. Fantasztikus volt a krumpliföld és a burgonyanövények illata. És óriási élvezetet jelentett belekóstolni a puha krumpliba.

Éltek a Waldhofban más gyerekek is, részben idősebbek, részben fiatalabbak nálunk. Rengeteget szórakoztunk, fürödni jártunk, a szalmában játszottunk, vagy partizánoztunk. Mindig volt, aki csatlakozott hozzánk. Sosem unatkoztunk.

Advent első vasárnapján a waldhofi gyerekek adventi dalokat énekeltek az értelmi fogyatékosoknak. A szerenádot korán reggel, hét órakor tartottuk. Ezzel ébresztettük a lakókat, akik nagy hálótermekben aludtak. Ilyenek voltak akkoriban a viszonyok, egy- vagy kétágyas szobákra gondolni sem lehetett. Elénekeltük az Egy megrakott hajó jönt, a Tárd ki ajtódat és még sok más dalt. A lakók nagyon örültek neki, és mi, gyerekek is a teljes szívünket beletettük. Karácsonykor a templini Mária Magdolna-templom kórusában is énekeltem. Úgy általában nekünk, waldhofi gyerekeknek a karácsony az év csúcspontja volt. A mi szentesténk azonban jelentősen eltért sok más családétól. A lelkészházban összefolyt a munka és a magánélet, és ezt leginkább karácsonykor vettük észre.

Szenteste apámnak két-három istentiszteletet is meg kellett tartania a Templin környéki falvakban, és gyakran csak este hat óra tájban ért haza, egészen átfázva a hideg falusi templomoktól. Kiskorunkban minket, gyerekeket ilyenkor délutáni alvásra ítéltek, mert este sokáig fennmaradtunk. Amikor nagyobb lettem, én is elkísértem apámat az istentiszteletekre.

Természetesen berlini nagyanyám is meglátogatott bennünket, de ezen a különleges estén azokra is gondolni kellett, akik egyedül voltak. A szüleink kiskorunktól fogva belénk nevelték, hogy a karácsony lényege a törődés azokkal, akiknek nem olyan jó, mint nekünk, azokkal, akik magányosak és elhagyatottak. Ezért minden szenteste meghívtuk magunkhoz a házunk egyik lakóját, aki egyedül élt, és ritkán beszélgethetett másokkal. A vacsoránál, amely az én gyermeki szememben amúgy is nagyon későn kezdődött apám istentiszteletei miatt, a vendégünk végre derekasan kibeszélhette magát, amire a szüleim még biztatták is. Mi, gyerekek tűkön ültünk, mert csak a várva várt ajándékozás járt az eszünkben, de tilos volt egy szót is szólnunk. Így aztán gyakran este nyolc óra vagy még később is volt már, mire végre beléphettünk a karácsonyi szobába.

Itt volt egy állandó rituálénk. Amikor meggyulladtak a viaszgyertyák, a testvéreimmel felváltva beszélve elmeséltük a karácsonyi történetet. A Lukács evangéliumából idézett szakaszok között furulyáztunk, és karácsonyi dalokat énekeltünk. Természetesen ez a kis jelenet is arra szolgált, hogy örömöt szerezzünk a vendégnek, de leginkább mégiscsak arra hivatott ráébreszteni bennünket, hogy a karácsony nem elsősorban az ajándékokról szól.

Gyönyörű emlékeim vannak karácsony első reggeléről, amikor az ajándékok kicsomagolva hevertek előttünk, mi pedig együtt ültünk a nappaliban. Apámnak rendszerint nem kellett istentiszteletet tartania, mert a lelkészi kollégium vezetőjeként a gyülekezetben csak kisegített. Míg anyám a konyhában a libasültet készítette, beszélgethettünk apánkkal az ajándékainkról. Közben édességet csemegéztünk a színes tányérokról, amelyeket anélkül tett elénk, hogy figyelmeztetett volna minket a mértéktartásra. Ha a nyugatról kapott ajándékok között ott volt az öcsém egyik imádott Ravensburger puzzle-ja is, nekiálltunk együtt kirakni.

A házunk nyitva állt, nem csak karácsonyeste és más ünnepeken. A szüleim egész évben sűrűn fogadták a látogatókat. Gyakran jöttek át barátok vacsorára, és a felnőttek együtt teáztak, vagy megittak egy pohár bort. Nem ritkán tanácsért kereste fel valaki a szüleimet, hogy bizonyos élethelyzetekben hogyan viselkedjen az állammal szemben, és közöttük ott voltak az SED, a Német Szocialista Egységpárt tagjai is. Hétvégenként a lelkészek is szerették meglátogatni egymást. Én imádtam az egyházkerület más lelkészházaiba utazni. Kávézás után minket, gyerekeket gyakran elküldtek. Amikor azt mondták, mehettek játszani, akkor valójában játszani kellett mennünk. Én sokszor próbáltam a felnőttekkel maradni, és stratégiákat dolgoztam ki arra, hogyan húzhatnám meg magam észrevétlenül egy zugban vagy rejtőzhetnék el a függöny mögé. Mindenáron ki akartam hallgatni, miről beszélnek. A téma a legtöbb esetben erősen politikai volt. Engem ez borzasztóan érdekelt – de az még inkább, amikor teológiai kérdésekről, a keresztény tanításról vagy az istentiszteletről volt szó. Néha más lelkészekről beszéltek, akik konfliktusba keveredtek az állammal, vagy akiknek nehézségeik támadtak az állambiztonsággal, de szóba kerültek a gyerekek iskolai problémái is. Az mindig világos volt, hogy ezeket a beszélgetéseket és találkozókat harmadik félnek nem szabad említeni. Mi, gyerekek tudtuk, hogy hallgatnunk kell.

A színtiszta rémület

Első emlékeim hamburgi nagyanyámmal kapcsolatosak, bár nem tudom, ezek valóban saját emlékek-e, vagy csak a családi elbeszélések révén lettek az enyémek. A legkorábbi mindenesetre az 1957-es esztendőre, hároméves koromra nyúlik vissza. Ekkor három hónapig a nagyanyámnál éltem Hamburgban, amíg anyám az öcsémet, Marcust várta. Amikor az ő megszületését követően visszatértem Templinbe, már, ahogy később elmesélték, nemcsak a házunk lépcsőjén tudtam egyedül felmenni, de már magázódni is tudtam. Anyámat jócskán elborzasztotta, hogy őt is önöztem, a különlétünk alatt nyilván történt bizonyos elidegenedés.

Második emlékem az 1959-es évbe vezet, ugyancsak Hamburgba. Anyám húga, Gunhild nénikém esküvőjét ünnepeltük. Az úton Templinből Hamburgba az öcsémmel nyilván elaludtunk a szürke Wartburg kombiban, mivel este utaztunk. A poggyászunkban volt egy nagy padlóváza is, amelyet a szüleim nászajándékba vettek a nagynénémnek. Amikor a határon el kellett mondaniuk a határőrnek, hogy mit szállítanak, én előreszóltam a hátsó ülésről: „Elfelejtettétek a vázát! Azt is bepakoltuk!” Szerencsére a nagy számmal nem sodortam komoly bajba a szüleimet. Miután továbbhajtottunk, leszidtak, hogy miért nem alszom. Legalább úgy kellett volna tennem, mint aki alszik, mondták. Sosem felejtettem el ezt az esetet, akkoriban még olyan ártatlan voltam, hogy mindenkinek mindent el akartam mesélni. Az idők során ez megváltozott.

A nagynénémnél csodálatos volt. Nagyrészt. Az esküvő napján ugyanis kellemetlen dolog történt. A nagy eseményre, amelyre novemberben került sor, nagyobb rokon gyerekek is érkeztek, kilenc-tíz éves fiúk, akik azt javasolták, hogy sétáljunk egyet együtt. Büszke voltam, hogy engem is magukkal visznek, pedig még csak ötéves vagyok. De kisvártatva elegük lett belőlem, és visszaküldtek. Egyedül. Csakhogy nem találtam vissza. Már nem tudom, hogyan, de egy idő után egy rendőrőrsön kötöttem ki. A rendőrök sokáig faggattak, mire megértették, hol vannak a szüleim, és szólni tudtak nekik, hogy jöjjenek értem. Így aztán az első emlékeim Hamburgról meglehetősen ellentmondásosak.

1961. június 16-án hamburgi nagyanyám hetvenéves lett. A születésnapjára azt kérte, hogy a család utazzon el üdülni Bajorországba. Egyikünk sem sejtette, hogy ez lesz az utolsó közös utunk Nyugat-Németországban. A nagyanyám sosem szerzett jogosítványt. Kapóra jött neki, hogy a veje, Horst, vagyis az apám szeretett vezetni. Kibéreltünk egy Volkswagen Bogarat, és három hétre Bajorországba és Ausztriába utaztunk. Nagyanyám úgy kívánta, hogy kiadós legyen az utazás.

Templinből először Hamburgba mentünk, ott felvettük nagyanyámat, aztán dél felé indultunk. Egy kis szállodában laktunk a Frasdorf melletti Sagbergen, a Chiemgaui Alpokban. Az odaútból annyi maradt meg, hogy nagyon kanyargós volt. Láttuk a hegyeket, elkirándultunk a Herren- és a Frauenchiemseehez, Münchenbe, Innsbruckba és Salzburgba. Wasserburg am Innben egészen lenyűgöztek az akkor éppen kiáradt Inn rohanó hullámai.

Három hét után hazautaztunk, és 1961. augusztus 7-én vagy 8-án a szüleimmel és az öcsémmel együtt már otthon voltunk Templinben. Apám később gyakran mesélte, hogy akkoriban drótkerítéseket látott a Berlin környéki erdőkben, nyilván a közelgő radikális változások előhírnökeit. Sejtette, hogy valami rossz fog történni.

A fal építésének megkezdése előtti csütörtökön vagy pénteken apám magával vitt Berlinbe, ahol valami elintéznivalója volt. Engem az anyjára, berlini nagyanyámra bízott, aki Pankow-ban lakott, a Retzbacher Wegen, egy harmincas években épült társasházban. Aznap elindult velem a Berlin francia szektorában lévő Wollankstraße felé cigarettát venni – erős dohányos volt, ahogy apám is. Pontosan emlékszem, milyen szorosan markolta a kezem, és egész úton maga után ráncigált, mert gyorsabban akart haladni, mint ahogy én a hét évemmel tudtam. Az üzletben kapkodott, és hadarva beszélt. Minél előbb kint akart lenni a boltból, mert nem volt szabad a Nyugat-Berlinben vett cigarettát keletre vinni. Akkor még nem tudtam, hogy csak nagyon sokára jöhetek újra Nyugat-Berlinbe. Este visszamentünk apámmal Templinbe.

Augusztus 13-án vasárnap megkezdődött a Berlint kettészelő fal építése. Apám istentiszteletet tartott, ahogy mindig, én is ott voltam, és sosem fogom elfelejteni. Színtiszta rémület uralkodott, az emberek sírtak. Anyám kétségbe volt esve. Nem tudta, mikor fogja újra látni Hamburgban élő édesanyját és húgát, apámat pedig lesújtotta, hogy a szülővárosa egy része elérhetetlenné vált a számára. Olyasmi történt, ami meghaladta a képzeletét. Szülővárosát fal osztotta ketté. És nemcsak Berlint, hanem az egész országot.

Bár már 1949 óta két német állam létezett, a családom és sok millió másik ember élethelyzete csak a fal 1961-es felépítésével változott meg gyökeresen. A fal tehetetlenségre ítélt bennünket az NDK-ban. Emlékszem például a Hamburgot néhány hónappal később, 1962 februárjában sújtó pusztító vihardagály napjaira, amikor anyám rettegve aggódott az édesanyjáért és a húgáért – és nem tehetett értük semmit. Hogy egyáltalán tartani tudják valahogy a kapcsolatot, anyám és nagyanyám hetente leveleztek egymással. Nagyanyám 1978-ban bekövetkezett halála után pedig a nagynéném folytatta ezt a hagyományt.

A Goetheschule

Mivel június 30. után születtem, az akkori szabályozás szerint nem mehettem már 1960-ban, hatévesen iskolába, hanem várnom kellett egy évet. Ez pedig néhány nappal a családomat olyan súlyosan érintő esemény, a fal építésének megkezdése után telt le. 1961 szeptemberének elején, hétéves koromban beírattak a IV. számú általános iskolába. Ez volt a legközelebb a Waldhofhoz. Bár ide is elég hosszú volt az út, én félóra alatt legyalogoltam. Mivel még ekkor is nehezen különböztettem meg a jobbot és a balt, a szüleim csak másodikos koromtól engedték meg, hogy biciklivel közlekedjek a városi forgalomban. Ötödik osztályban átkerültem a IV. számú általános iskolából a szomszédos politechnikai iskolába, a Goetheschuléba.

A tanítás fél nyolckor kezdődött. Negyed hétkor keltem, a reggeli egy kézből bekapott szendvicsből és egy csésze teából vagy pótkávéból állt, leülni nem volt idő. Legtöbbször beugrottam az egyik szomszédos család gyerekeihez, és velük együtt szaladtunk vagy bicikliztünk az iskolába. Ők azonban gyakran még nem készültek el akkorra, amikorra én, így anyám a konyhaablakból figyelte, mikor indulok el végre. Néha meg is dorgált, amiért vállaltam a késés kockázatát.

Délben hazamentem, mert az iskolai étkeztetésben nem vehettem részt. Ebéd után vagy leckét írtam, vagy szabad voltam. Este hat órakor vacsoráztunk, általában szendvicset, de néha tejbegrízt meggyel vagy áfonyával. A vacsora volt a családunk számára a főétkezés. Ezen valamennyien jelen voltunk. Mi, gyerekek elmeséltük, mi történt velünk napközben. A szüleink figyelmesen meghallgattak minket, és jó tanácsokkal láttak el azt illetően, hogy miként birkózhatunk meg az NDK-s hétköznapok nehézségeivel. Apámat egyébként nagyon gyakran szorította az idő, mert hétkor vagy fél nyolckor kezdődtek a lelkészi kollégium esti rendezvényei. Később a mosogatás után, amelybe besegítettünk, én nyújtottam társaságot anyámnak, amíg például kötögetett. Amikor már nagyobb lettem, volt, hogy a híradót is megnéztük együtt.

Az osztálytársaimtól eltérően én első osztályos koromban még nem lehettem úttörő. Ennek aztán következményei lettek. A különösen jó tanulmányi eredményekért sem kaptam kitüntetést, mint a többiek, akik úttörők voltak. Nem készülődhettem a többiekkel együtt a közelgő ünnepekre, például a karácsonyi ünnepségre. Mindezt csak azért, mert nem voltam úttörő.

Erről a szüleim tehettek. A beiratkozáskor azt mondták: „Majd ha kijártad az első osztályt, eldöntheted, de most még nem. Iskolába járni kötelező, úttörőnek lenni nem az.” Ez volt a lényeg. Meg kellett tanulnom, hogy még az NDK-ban is van lehetőség a döntésre. Ezért a szüleim kilátásba helyezték, hogy az első tanév végeztével megbeszéljük, akarok-e úttörő lenni, vagy sem. Ők bármelyik döntést elfogadják. Ezzel a lépéssel – amelyet csak később értettem meg teljesen, és attól fogva még többre becsültem a szüleimet – kettős céljuk volt: megtanítani engem önálló döntést hozni, és megelőzni, hogy eleve ellenzéki származásúnak tekintett lelkészgyerekként elessek a felsőoktatástól, és a Berliner Sprachenkonvikt teológiai képzése maradjon az egyetlen lehetőségem. Annak ugyanis, aki nem volt az állami ifjúsági szövetség tagja, szinte lehetetlen volt leérettségiznie és továbbtanulnia. A szüleim nem akarták nekem és a testvéreimnek megnehezíteni vagy teljesen lehetetlenné tenni a pályaválasztást.

Másodikos koromban úgy döntöttem, belépek az úttörőszövetségbe. Előbb kék nyakkendős kisdobos, majd negyedik osztálytól vörös nyakkendős Thälmann-úttörő lettem. 1962 és 1968 között az úttörőmozgalom, aztán a Szabad Német Ifjúság (FDJ), a nyolcadikos és idősebb gyerekek és fiatalok állami ifjúsági szervezetének tagja voltam. Később az osztályunk úttörőrajának vezetésében is részt vehettem, rajvezető azonban nem lehetett belőlem, mert lelkészgyerek voltam.

Hogy mit is jelentett lelkészgyereknek lenni az NDK-ban, azt a testvéreimmel sokféleképpen megéreztük. Ebben a tekintetben az egyik különösen szörnyű mumusom az osztálynapló volt. Ebbe feljegyezték a szülők származását: A (Arbeiterklasse) mint munkásosztálybeli, B (Bauer) mint paraszt, S (Selbstständig) mint maszek és I (Intelligenz) mint értelmiségi. A helyettesítő tanárok gyakran felállíttatták a tanulókat, és megkérdezték tőlük, mi az apjuk foglalkozása. Egyszer a padszomszédom fülébe súgtam: „Jaj de nincs kedvem megint megmondani, hogy lelkész, utána mindig jön egy csomó újabb kérdés.” Azt felelte: „Hát mondd azt, hogy sofőr!”[3] Amíg sorra nem kerültem, egyre azon törtem a fejem, hogy megfogadjam-e a padtársam jó szándékú tanácsát, vagy ragaszkodjak az igazsághoz. Amikor felszólítottak, hímezve-hámozva magyarázni kezdtem, mit csinál apám, de úgy, hogy rá lehessen jönni, hogy egy lelkészről van szó. Szerencsémre ezúttal nem kaptam újabb kérdéseket arról, hogy milyen az élet a lelkészházban, és szoktak-e a szüleim kritikusan beszélni az iskoláról. Nagyon féltem az ilyen kitartó kérdezősködéstől. Aztán csak meg akartam húzni magam – talán azért is, mert anyám mindig azt mondta, hogy nekünk, a lelkész gyerekeinek, jobbnak kell lennünk a többieknél, és nem szabad feltűnést keltenünk. Az, hogy a szüleink – és főleg, hogy apánk – megengedték nekünk, lelkészgyerekeknek, hogy úttörők, majd FDJ-tagok legyünk, kivételesnek számított a lelkészcsaládok között. Ez néha engem is konfliktushelyzetbe sodort, például amikor velem egykorúak azért nem jelentkezhettek a politechnikai középiskolába, mert nem voltak tagjai az FDJ-nak. Apám egyébként is inkább a bal oldalán helyezkedett el a politikai spektrumnak. Támogatta a latin-amerikai felszabadítási teológiát, és még az NSZK-ban elengedte az egyházi adót. Azon a véleményen volt ugyanis, hogy egy gyülekezet lelkészének magának kell megdolgoznia a keresetéért. Beállítottsága miatt még az NDK-s időkben is „vörös Kasner”-ként emlegették. Én nem tartottam különösebben gyakorlatiasnak és meggyőzőnek a felfogását, ugyanis a saját életkörülményeinket figyelembe véve arra a következtetésre jutottam, hogy nem sokat tehetünk annak a politikának a megvalósításáért, amely mellett apám elméletben érvel. Amikor ezt elmondtam apámnak, mindig süket fülekre találtam. Úgy tűnt, nem sikerül egyeztetnie az elméleti elgondolásait a gyakorlati életével.

Az iskolát kezdettől fogva könnyűnek éreztem – csak a testnevelésórákon kellett nagyon megerőltetnem magam. Sosem felejtem el az első ugrásomat a háromméteres deszkáról. Egyik nap ez állt az óratervben. Nagyon jól úsztam, de a magasságoktól féltem. A Goetheschule melletti iskolai uszodában igyekeztem hátul elhelyezkedni, hogy utolsónak kerüljek sorra. Már az összes osztálytársam régen beugrott és alámerült. Engem ez kicsit sem izgatott, a túlélési ösztön erősebb volt, mint a félelem, hogy kinevettetem magam. De egyszerűen meghátrálni sem akartam, az túlságosan nagy vereség lett volna. Így hát odaálltam. A tornatanár biztatott, volt türelme, és érezte, hogy valójában szeretném, ha mernék ugrani. Az osztálytársaim sem csúfoltak, mert tudták, milyen sokat segítettem én is nekik. Telt-múlt az idő. Talán nem tartott olyan sokáig, mint így utólag visszatekintve tűnik, és nem volt negyvenöt perc, csak húsz. Mindenesetre végül meghallottam a távolból az óra végét jelző iskolai csengőt. Ekkor a tanár azt mondta: „Most viszont vagy ugrasz, vagy lejössz.” Akkor leugrottam, és részben büszkén értem vizet, amiért sikerült, részben szégyenkezve, mert egyáltalán nem volt olyan rossz, amilyennek ott a háromméteres deszkán állva képzeltem.

De szembesültem az iskolában a rossz sporteredményeknél nagyobb kihívásokkal is. Ma is hálás vagyok a szüleimnek, amiért segítettek nekünk – főleg anyám – leküzdeni ezeket. Emlékszem például egy némettanárnőre még az általános iskolából, aki majd minden órán a nemzetiszocialistáknak a kommunisták ellen elkövetett rémtetteiről beszélt nekünk. Ezek őt mint kommunistát különösen megrendítették. De eltekintve attól, hogy mint később rádöbbentem, a zsidók üldözéséről és gyilkolásáról sosem beszélt, gyerekként – alig tízévesek voltunk – naponta szembesített bennünket rettenetes sorsok nagyon is plasztikus ecsetelésével. Még emlékszem, mennyire megterhelte ez az én gyermeki lelkemet; valahol le kellett vezetnem ezt a terhelést, és ez anyámnál sikerült, amikor délben hazamentem. Amíg az ételt melegítette, megállás nélkül locsogtam, és mindent kiadtam a lelkemből. „Kibeszélésnek” neveztük.

Az öcsém másképp csinálta. Ő iskola után először lefeküdt a nappali szoba szőnyegére, és újságot olvasott. Marcusnak szüksége volt egy nyugalmi fázisra, és anyám megadta neki. A húgomnak viszont éppen a mozgás kellett, és szeretett rögtön kimenni játszani. Azzal, hogy ott volt nekünk, és egyénileg foglalkozott velünk, anyánk segített tisztáznunk magunkban, amit nem értettünk, megszabadulnunk a felgyülemlett agressziótól, és elengednünk azt.

Lényegében véve két világban éltünk. Az egyik az iskola volt, a másik pedig a magánélet előtte és utána. Nem minden iskolatársunkkal beszélhettünk szabadon, de a barátainkkal igen. Nem aggódtunk, hogy bármit elárulnak a magánbeszélgetéseinkből. Gyorsan megtanultuk, hogy mit mondhatunk az iskolában, és mit nem. Ez az élet része volt, mert megértettük, hogy nagy bajba kerülünk, ha minden gondolatunkat közöljük. Azt például a lelkünkre kötötték a szüleink, hogy ne beszéljünk a nyugati televízióról. A tanárom egyik kedvenc bevezető kérdése ez volt: „Pöttyös vagy csíkos a Homokemberke órája?” És a válaszból tudta, hogy a nyugati vagy a keleti televízió Homokemberkéjét láttuk-e otthon. A szüleim már mielőtt iskolába mentünk volna, megmondták, hogy az ilyen kérdésekre válaszoljuk egyszerűen azt, hogy nem emlékszünk. Korán megtanultuk, hogy óvatosak legyünk.

Amikor anyám észrevette, hogy szeretek hosszasan telefonálni az osztálytársnőimmel, bejött a szobába, és közölte, hogy bajt hoz ránk a fecsegésem, mert a telefont egészen biztosan lehallgatja az állambiztonság, és vigyázzak, nehogy mondjak valamit tanárokról, vagy szidjam az iskolai viszonyokat. A szüleim azt javasolták, hogy az ilyen beszélgetésekre odakint az erdőben kerítsünk sort. Máig emlékszem, hogy az öcsém első osztályos korában nagy bajba került egy Walter Ulbrichtról, az államtanács elnökéről elsütött vicc miatt, ami nem is igazi vicc volt, csupán egy apró tréfa. Az osztálytársai körében „Kecskeszakáll”-nak nevezte a jellegzetes szakállú államférfit. Egyikük pedig beárulta a tanítónőnél. A szüleimet értesítették az esetről, ők pedig újfent figyelmeztettek minket, hogy vigyázzunk a politikai megnyilvánulásokkal. Az állam nem értette a tréfát.

Így aztán magától értetődően arról is tabu volt a négy falon kívül beszélni, amit anyám mondott egy este. 1963. november 22-e volt. Bejött hozzám a szobába, és halkan így szólt: „Valami szörnyűség történt.” Már ágyban voltam, és ilyenkor rendszerint csak jó éjszakát kívánt, de most ezt mondta: „Meggyilkolták John F. Kennedyt.” Rögtön láttam rajta, mennyire megrendült. Csak néhány hónapja volt, hogy az amerikai elnök berlini látogatása alkalmával könnyeket csalt a szemünkbe a szavaival: „Ich bin ein Berliner.”

Ötödik osztálytól kezdve oroszul is tanultunk. Ebben erősen akadályozott a fogszabályzóm. Ki lehetett venni, de ha a számban volt, nem tudtam rendesen kiejteni az orosz rrr-t. Ezért oroszóra előtt mindig becsomagoltam az uzsonnám papírjába, és a pad alá dugtam. Egy nap ott felejtettem, de ezt csak otthon vettem észre. Azonnal visszaszáguldottam a biciklimmel az iskolába, hogy megkeressem. A takarítónő már kidobta a papírt a fogszabályzómmal együtt a szemetesbe, de azt még nem ürítették ki. Alig bírtam felfogni, és hihetetlenül megkönnyebbültem, mert a fogszabályzó értéktárgy volt, és el sem mertem képzelni, mi történt volna otthon, ha be kell jelentenem az elvesztését.

Már ötödik osztálytól kezdve orosz szakkörre jártam az iskolában. A szakkör vezetője, Benn tanárnő, egy meggyőződéses kommunista, remekül oktatott. Tudott motiválni bennünket. Ezenkívül tanulmányi versenyeket, úgynevezett olimpiákat is rendeztek az NDK-ban, amelyekkel az oktatáson kívüli teljesítményt akarták ösztönözni. Az iskolai évek alatt én is többször részt vettem ezeken, és a matematikai olimpiákon átlagos, az oroszolimpiákon viszont nagyon jó eredményt értem el.

Nyolcadik osztályos koromban vettem részt először oroszolimpián. Több különböző szinten rendeztek versenyt. Az iskolai olimpiával kezdődött, ezután jött a kerületi, a körzeti, majd legvégül az országos olimpia. Örömmel töltött el a részvétel. Nyolcadikos tanulóként mindjárt az úgynevezett felkészítő osztályok korcsoportjában indultam. Az NDK-ban a kilencedik és tizedik évfolyamot nevezték így, mert ezek készítettek fel az érettségi vizsgához vezető tizenegyedik és tizenkettedik évfolyamra. Bronzérmet nyertem. A hozzám hasonlóan Templinből érkezett Sibylle Holzhauer lett az aranyérmes. Két évvel idősebb volt nálam, egy orvos lánya és nagy példaképem, mivel az én megítélésem szerint különösen jó volt az orosz kiejtése. A mai napig tartjuk egymással a kapcsolatot. Sibylle és az én érmemmel a kis Templin egész régióra szóló sikert ért el. Ráadásul két évvel később én is aranyat nyertem.

Az országos versenyt Berlinben, a Német–Szovjet Baráti Társaság központjának márványtermében rendezték meg, közvetlenül a Maxim Gorkij Színház mellett. Ennek a könyvnek az írása közben találtam egy kivágást a helyi lapunkból, amelyet még anyám rakott el. A lap részletesen beszámolt róla, hogyan zajlott 1969 májusában az olimpia. Mi, tanulók többek közt fogadalmat tettünk, amely így hangzott: „[…] fogadjuk, hogy a mai versenyen becsületesen, céltudatosan, minden erőnkkel küzdünk a legjobb eredményért, iskolánk, kerületünk és körzetünk becsületéért és szocialista hazánk javáért.”

A versenyhez kerettörténetet találtak ki: ifjú hazafiak táborában kellett felkeresnünk négy állomást, és ott egyénileg különféle beszélgetési helyzeteket megoldanunk magyar diákokkal és egy komszomolista küldöttséggel. A Komszomol a Szovjet Kommunista Párt ifjúsági szervezete volt, alsóbb osztályos tagjait Lenin-úttörőknek nevezték.

Emlékszem, hogy a verseny előtt egész éjjel nem tudtam aludni izgalmamban. Reggel aztán azon aggódtam, hogy meg tudok-e oldani egy feladatot is ilyen fáradtan. Aztán magam is meglepődtem, mennyi erőt képes adni a versenyhelyzet, vagyis a tiszta adrenalin.

Kitüntetésként az érmek mellett nyertünk egy nyári utazást is az úgynevezett Barátság vonaton Moszkvába és Jaroszlavlba. Együtt utaztunk Sibyllével. Az út előtt részt vettünk egy előkészítő tanfolyamon a Kliment Vorosilov úttörőtáborban a templini Röddelin-tó partján. Ezekben a napokban nem csak a közelgő utazás töltött el izgatott örömmel. A korai kelés, a reggeli torna, a közösség légköre a napi foglalkozások alatt és esténként a lobogó tábortűz magukkal ragadtak. Bár kifejezetten ronda egyenruhát kellett hordanunk, az FDJ-s blúzhoz barna zubbonyt és barna szoknyát, amelyet jócskán megrövidítettünk, és ebből aztán a Szovjetunióban még bajunk származott, ez sem tudta elvenni a jókedvemet. Lehet, hogy ez a szocialista eszme nem is olyan rossz, gondoltam.

A tanfolyam végén Berlinbe, Treptow-ba utaztunk egy zárógyűlésre a Vörös Hadsereg második világháborúban elesett katonáinak szovjet emlékművéhez. Sibyllével egy kicsit később értünk oda, mint a többiek. Ezért úgy összeszidott minket az egyik kísérő, hogy minden pozitív érzés, ami a Vorosilov táborban a szocializmus iránt kifejlődött bennem, egy csapásra elpárolgott.

Ezután gyalog mentünk el az iskolába, ahol az elutazásunk előtti éjszakát töltöttük. A berlini Ostbahnhof közelében állt. Útközben – szombat este volt – belestem a házak ablakán, amelyek előtt elhaladtunk, és azt gondoltam: szent isten, itt lófrálsz egyenruhában, újra meg újra letolnak a semmiért, az emberek ott az ablakok mögött a nyugati tévét nézik, a Csak egy maradhat vetélkedő megy Kulenkampff-fal, te meg? Te meg itt menetelsz az utcán, és holnap indul a vonatod a Szovjetunióba. Egyszerre az egész kínos lett, magányosnak és elveszettnek éreztem magam, és elment a kedvem az egész utazástól, még mielőtt az elkezdődött volna.

Moszkvában komszomolistákkal találkoztunk. Mindenekelőtt határozottan kijelentették: „Teljesen kizárt, hogy Németország megosztott maradjon. Szürreális lenne, mondjuk, Moszkva és Leningrád között vagy a két város közepén falat emelni. Beletelik egy kis időbe, de egy nap Németország újra egységes lesz.” A szavam is elakadt attól, hogy épp a Németország kettéválásáért leginkább felelős ország ifjúsága olyannak látja azt, amilyen: természetellenesnek. Ez volt az első úti élményem, 1969-ben, nyolc évvel a berlini fal felépítése után. A kettes számú élményem pedig az, hogy itt, nem úgy, mint az NDK-ban, lehetett Beatles-hanglemezeket kapni. Azonnal meg is vettem egy üzletben a Yellow Submarine albumot.

Ott-tartózkodásunk alatt egy orosz iskolában laktunk, hiszen mindenütt nyári szünet volt. Nyugati zenére táncoltunk, ami ismét csak olyan élmény volt, amire nem számítottam. Moszkvából az onnan északkeletre található Jaroszlavlba mentünk. Egész úton a Nagy Honvédő Háború emlékműveit látogattuk, ahogy Oroszországban a mai napig nevezik a Vörös Hadsereg németek elleni harcát a második világháborúban. Emlékszem, hogy egy koszorúzáskor idős hölgyek, a mi szemünkben bábuskák, vagyis nagymamák álltak oda mögénk, és hallottam, hogy azt mondogatják: „Nézze meg az ember, milyen rövid szoknyájuk van ezeknek a lányoknak, hát nincs ezekben tisztesség, micsoda szégyen, nem tisztelik ezek a katonáinkat!” Egy kicsit szégyenkeztünk, de olyan nagyon azért nem.

Az oroszolimpia csak az egyik módja volt az orosztudásom javításának. Minden más kínálkozó alkalmat is kihasználtam. A Templinhez közeli Vogelsang faluban volt egy nagy orosz telep. Szovjet harckocsizók éltek ott teljesen elkülönítve, akik alig vagy egyáltalán nem érintkeztek a mindennapi NDK-s élettel. A tisztek azonban a családjaikat is magukkal hozták Németországba, és mi időnként meglátogathattuk a gyerekeiket, akik koruktól függően vagy Lenin-úttörők, vagy komszomolisták voltak. Délutánokat töltöttünk el velük az ottani kantinban, és oroszul beszélgettünk.

Az orosztudásom tökéletesítésének egy szokatlanabb módját iskolába biciklizés közben alkalmaztam. Néhanapján szovjet katonák ácsorogtak a Lychener Straße és a Parkstraße sarkán, várva, hogy megérkezzen a katonai járművek konvoja, amelyet útba kellett igazítaniuk, hogy zökkenőmentesen eljusson a Templin körüli erdőben lévő gyakorlótérre. Abban az időben, amikor én iskolába jártam, Templin ritkán lakott körzetében a mi becslésünk szerint úgy háromszor annyi szovjet katona élhetett, mint ahány helyi lakos. A kivezényelt katonáknak gyakran éjjel-nappal, esőben-szélben ott kellett állniuk a sarkon, míg végre megérkezett a konvoj. Szegény páráknak láttam őket. Amíg várakoztak, kihasználtam az alkalmat, hogy beszélgessek velük, ily módon kipróbálva és javítgatva az orosztudásomat.

Az NDK-ban nem volt az iskolában vallási oktatás. Ez iskola után a hittanórákon történt, esetemben a templini egyházi közösségi házban. A tanárok tudtak erről, és minden tanév elején pontosan erre az időpontra tették az iskolai kórus próbáit. És nekünk, akik énekelni akartunk a kórusban, meg kellett kérnünk a hitoktatót, hogy tegye át a hittant. Így aztán minden tanév az időpont körüli vitával kezdődött.

Miután végre sikerült megállapodnunk, hetente egyszer bibliai történetekkel foglalkoztunk, vagy egyházi dalokat tanultunk. Hetedik osztályban konfirmációi oktatásra jártunk. Az én konfirmációmra 1970-ben a berlini Ermelerhausban, a Spree-csatorna partján álló történelmi patríciusházban került sor, hogy nyugaton élő keresztszüleim is részt vehessenek rajta a családjukkal. Az egynapos vízummal nem léphettek be az NDK teljes területére, csak Kelet-Berlinbe. Az ünnepi ebéd után mi, fiatalok kimehettünk a Fischerinselre, és beszélgethettünk arról, hogy mennyire különböző az életünk.

Én csak konfirmáltam, de néhány osztálytársam átesett a konfirmáción és az ifjúavatáson is – ez egy állami ünnepség volt az NDK-ban, amellyel jelképesen felvették a fiatalokat a felnőttek soraiba. Itt az egyház engedményt tett, mert nem akarta a fiatalokat és a szüleiket arra kényszeríteni, hogy válasszanak a két lehetőség közül. Az állam viszont az ifjúavatással el akarta téríteni a fiatalokat az egyháztól.

Konfirmálásunk után az ifjúsági gyülekezet tagjai lettünk. A berlin-brandenburgi egyházkerület ifjúsági lelkésze abban az időben Manfred Domrös volt. Németország újraegyesítését követően találkoztam vele a választókerületemhez tartozó Hiddensee-szigeten, ahol 1986 és 2008 között a gyülekezet lelkésze volt. Fiatal koromban Domrös részt vett apám lelkészi kollégiumának továbbképzésén. Egészen lenyűgözött, mert csodásan gitározott és énekelt új egyházi dalokat. Szerettem eljárni az országos ifjúsági napokra, ahol viszonylag nyíltan lehetett beszélgetni, akár az akkori püspökkel is. A részvétel ezeken az ifjúsági napokon nem okozott nekem problémákat az iskolában.

Vakáció

Évente egyszer a szüleink elvittek minket nyaralni, ha csak lehetett, egy egyházi üdülőbe. Ott teljes ellátást kaptunk, így nem anyámnak kellett gondoskodnia az étkezésről. Az FDGB, a szakszervezetek országos szövetségének üdülői nem álltak a rendelkezésünkre, mivel a szüleim nem voltak szakszervezeti tagok. Létezett egy állami utazási iroda, amelyen keresztül el lehetett jutni korlátozott számú nyaralóhelyre, de szabadpiaca az üdülőknek nem volt, és az éttermeknek is alig. Gyakran utaztunk a Balti-tengerhez, Kühlungsbornba, vagy a Rostock és Stralsund közötti Darß-félszigeten lévő Dierhagenbe. Ott az üdülőnk közelében állt az NDK minisztertanácsának, vagyis a kormánynak a vendégháza. Ott üdültek az SED Politikai Bizottságának tagjai is.

A ma szállodaként működő ház telke három oldalról be volt kerítve, de a tengerpart felől nem. Ezért mi, gyerekek néha azzal szórakoztunk, hogy a saját szállásunkról a part mentén átosontunk a vendégházhoz. Nappal, amikor az uraságok a strandkosaraikban ücsörögtek, ez nem volt lehetséges, mert a biztonsági személyzet elzavart minket. A kora reggeli órákban azonban a magas beosztású vendégek még nem voltak ott. Ilyenkor remekül mulattunk.

Estefelé, amikor az uraságok kisétáltak a vendégházból az erdőn át a dierhageni strandra, közvetlenül a mi egyházi üdülőnk mellett haladtak el. Itt néha olyan lelkészcsaládok is nyaraltak, akiknek a gyerekei nem érettségizhettek le. Vacsora után kiálltunk, és vártuk, hogy arra jöjjenek az SED Központi vagy Politikai Bizottságának tagjai. Közben kérdezgettük egymást: „Na, odamész, és megmondod nekik, hogy nem érettségizhetek? Megkérdezed, tudják-e? Mi lenne?” Végül aztán egyikünk sem ment oda. Túlságosan féltünk.

Később, tizennégy és tizennyolc éves korom között, az áfonyaszedés lett a nyári foglalatosságom a Templin környéki erdőkben. Ehhez más waldhofi gyerekekkel együtt kora reggel elmentünk a lycheni vonattal Tangersdorfba. Ez feltételes megállóhely volt, ami azt jelentette, hogy felszálláskor szólnunk kellett, hogy a vonat álljon meg. Aztán elindultunk az erdőbe áfonyázni. Napi tíz liter volt a cél, vagyis egy tele vödör. Ezzel délig elkészültünk. A leszedett áfonyát vagy elvittük az Állami Begyűjtő- és Felvásárlóvállalat (VEAB) értékesítőhelyére, ahol megvásárolták tőlünk, vagy odaadtuk anyánknak, hogy főzze be. A lehetőség, hogy némi pénzt keressünk a gyümölccsel, enyhe morális nyomást helyezett anyámra, hogy ő is adjon érte egy jelképes összeget.

Az áfonya jövedelmező üzlet volt, mert kilójáért négy-öt keletnémet márkát kaptunk, a pontos árára már nem emlékszem. Az értékesítőhelyen aztán egy-két márkáért árulták az áfonyát a vevőknek – már ha a dolgozók nem tették el maguknak és a barátaiknak. Ha megvártuk volna, amíg kirakják az árut, hogy aztán egyikünk felvásárolja, majd egy kicsit később újra eladjuk frissen szedettként, jó pénzt kereshettünk volna. Sosem tettünk ilyet, de mindez jól példázza az NDK gazdaságának abszurditását.

A nyári szünetben rendszerint eljött hozzánk körülbelül tíz napra a nagynéném a családjával Hamburgból. Az NDK-állampolgárok rokonai legfeljebb harminc napra tehettek náluk ilyen látogatást. Mindig összevetettem a saját gyerekkoromat a hamburgi unokatestvéreimével. Persze irigyeltem őket azért a sok lehetőségért, amely nyugaton állt előttük. Sokkal több mindent lehetett vásárolni, mint nálunk, és a nagynéném gyerekei szabadon utazhattak. Mi ellenben csak álmodhattunk nyugati üdülésről, és mindig óvatosnak kellett lennünk az állammal szemben. Annak viszont nagyon örültem, hogy mennyire el volt bűvölve a hamburgi rokonság a vidékünktől, különösen a fürdési lehetőségektől, és hogy mennyire ízlett nekik nálunk a zsömle és a többi péksütemény. Azért nálunk is volt olyan, amiről úgy gondolták, hogy jobb, mint náluk odahaza. Nekem ugyanakkor nem nagyon tetszett, amit az iskolai mindennapokról meséltek, mert a sok politikai vita tanítás közben – a 60-as évek végén jártunk – kész káosznak tűnt a szememben. Az volt a benyomásom, hogy a nyugatnémet diákok ilyen körülmények között nem tudnak nyugodtan tanulni. Az unokatestvéreim nem cáfolták ezt. Így aztán az én gyerekszememmel nézve a kelet-nyugati mérleg nagyjából egyensúlyban állt.

A prágai tavasz

1968 augusztusában a szüleink Csehszlovákiába vittek minket nyaralni. Pec pod Sněžkouban, az Óriás-hegységben volt a szállásunk. A házigazdánk fia nagyjából egyidős volt velem. Az apja és ő is beszélt egy kicsit németül. Kint a ház előtt elterülő réten néhány szóval, na meg kézzel-lábbal igyekezett elmagyarázni, milyen büszke a változásokra, amelyeket a párt új vezetője, Alexander Dubček kezdeményezett. Amikor képeslapot írtam a nagyanyámnak, a fiú eltépte a bélyeget, amit rá akartam ragasztani, mert azon még a kommunista párt előző vezetőjének, Antonín Novotnýnak az arcképe volt. Néhány hónappal korábban Dubček Novotný fölé kerekedett a párton belüli hatalmi harcban, és őt választották meg a Csehszlovák Kommunista Párt (KPČ) Központi Bizottsága első titkárának. Dubček – ahogy akkoriban nevezték – az „emberarcú szocializmus” mellett állt ki. Így lett a prágai tavasz, a csehszlovák reformkommunista mozgalom vezéralakja. Apa és fiú a beszélgetéseink során mélységesen meg volt győződve arról, hogy országuk fejlődése sohasem fordul többé vissza. Ez nagyon meghatott és megindított engem.

A nyaralás ideje alatt a szüleim kettesben elutaztak három napra Prágába. Eleve így tervezték, mert kivételesen a lelkészi kollégium gondnoknője is velünk tartott, hogy a távollétükben vigyázzon a kisebb testvéreimre. Anyám és apám egészen felvillanyozva tért vissza Prágából. Azt mondták, a lelkesedés és a remény olyan légkörét tapasztalták meg, ami az NDK-ban elképzelhetetlen volna. Ezzel az érzéssel eltelve utaztunk haza. A nyári szünidő hátralevő részét berlini nagyanyámnál töltöttem.

Amikor 1968. augusztus 21-én reggel felkeltem, és kimentem nagyanyám konyhájába reggelizni, szólt a rádió. A RIAS-t, az amerikai szektor rádióját hallgatta, amely mindig úgy jelentkezett be, hogy „a szabad világ szabad hangja”, és kifejezetten az NDK állampolgárainak szólt. Hallottam, hogy az éjszaka folyamán tankok vonultak be a Varsói Szerződés négy tagállamából Prágába és több más csehszlovák városba. Azért jöttek, hogy vérbe fojtsák a prágai tavaszt. Több tucat ember meghalt, a nyári reményt eltiporták a tankok lánctalpai. Még ma is látom magam előtt, hogy hol állt a konyhában a nagyanyám rádiója. Ma is érzem az ütést, amit ez a hír mért a gyomorszájamra. Tizennégy évesen tanultam meg, hogy kevés rosszabb van az életben az összetört reményeknél.

Ezeknek az eseményeknek a hatása alatt kezdődött el alig két héttel később, 1968. szeptember 2-án az új tanév. Az osztályfőnökünk megkért, hogy számoljunk be arról, ami a vakáció alatt történt velünk. Amikor én kerültem sorra, egyre nagyobb lelkesedéssel meséltem a nyaralásunkról az Óriás-hegységben, leírtam a beszélgetésemet a házigazdánk fiával, és hagytam, hogy egyre jobban magával ragadjon az álmok véget értének emléke és feldolgozatlan sokkja. Az osztályfőnök egyszer csak félbeszakított, és így szólt: „Én a te helyedben ezzel egy kicsit óvatosabb lennék.” Elhallgattam, és leültem. Ennél több nem történt. A tanárom csak ezt az egy mondatot mondta. Később úgy gondoltam, hogy talán meg akart védeni saját magamtól.

Apám otthon ezzel párhuzamosan a diákokról mesélt, akik ilyenkor minden évben krumplit szedni jöttek Templinbe, és akikkel azért találkozott, mert otthon a diákgyülekezet tagjai voltak, és az ottani diáklelkész megszerezte az ő elérhetőségét. Elmondták apámnak, hogy néhány társuk a krumpliszedéstől kimerülten, egy sörrel a kezében nyíltan beszélt a csehszlovákiai eseményekről. Valaki meghallotta, jelentette őket, és többüket már el is távolították.

Mindez azt vonta magával, hogy a prágai tavasz leverése mély nyomot hagyott apámnak az államhoz való viszonyán. Igaz, az NDK közvetlenül nem vett részt a műveletben, hogy ne ébresszék fel a Csehszlovákia 1939 márciusában a Wehrmacht által történt megszállásának emlékét. Annál inkább elvárta a Szovjetunió az NDK vezetésétől, hogy ügyeljen rá, nehogy tiltakozások törjenek ki a csapataik bevonulása miatt. Apám, a „vörös Kasner”, akit mindig támadtak, amiért szembehelyezkedés helyett nyitottan fordult az NDK felé, mélységesen csalódott. Ezután egyre jobban eltávolodott a rendszertől.

Ennek jegyében anyámmal együtt részt vett az NDK-ban felforgatónak ítélt szövegek sokszorosításában. Ezek közé tartoztak például az emigráns író, Alekszandr Szolzsenyicin írásai. Anyám legépelte a szövegeket, apám pedig sokszorosította őket a kollégium másológépén. Az ilyen gép ritka volt, mert az államnak az állt érdekében, hogy bizonyos kiadványok ne kerüljenek az emberek kezébe. Természetesen ismert tény volt, hogy a lelkészi kollégium rendelkezik a továbbképzéshez szükséges másológéppel, és így a tiltott szövegek terjesztésének potenciális forrása lehet. Nem telt sok időbe, hogy az állambiztonság tudomást szerezzen apám tevékenységéről, és csak a lehetőségre vártak, hogy szembesítsék őt azzal, amit tudnak róla.

Amikor aztán legközelebb megint gyorsan hajtott a szolgálati autójával, előállították a közlekedésrendészeten. Csakhogy közlekedési rendőr helyett az állambiztonság képviselője ült vele szemben, aki megpróbálta nem hivatalos munkatársnak beszervezni, hogy kihasználhassák a kapcsolatait. Apám visszautasította, azzal a banális, egyszersmind mégis hatásos stratégiával, amelyre a szüleink már kisgyerekkorunkban megtanítottak bennünket: „Ha egyszer megkörnyékez titeket az állambiztonság, azonnal mondjátok meg, hogy ezt nem fogjátok tudni titokban tartani.” Ez rendkívül hasznos tanácsnak bizonyult, az állambiztonság ugyanis a konspirációra volt utalva. Ez az életbölcsesség később rajtam is sokat segített.

Apám tovább másolta a szövegeket, ám a terjesztésükkel ezután óvatosabb lett. A szüleim vékony jégen jártak, különösen apám. Én nem féltettem őt, de valószínűleg azért, mert elnyomtam magamban a gondolatot, hogy mekkora kockázatot vállalt.

A Hermann Matern Középiskola

1969 szeptemberében megkezdtem a kilencedik osztályt, az elsőt a középiskola két felkészítő osztálya közül. Az iskolát csak 1971-ben nevezték el az SED Politikai Bizottságának abban az évben elhunyt tagjáról, Hermann Maternről. Ez volt Templinben az egyetlen középiskola. Örültem a váltásnak, mert a politechnikai iskola a diákok erősen különböző teljesítménye és irányultsága miatt legkésőbb a nyolcadik osztályra már nagyon fárasztóvá vált. Az erősebben teljesítő tanulóktól nem követeltek elég sokat, bár a tanárok nagyon igyekeztek, hogy minden igazságos legyen. Egyébként mindent összevetve mindkét iskolámban jó oktatást is kaptam, főleg, ami a természettudományokat illeti. Ráadásul a középiskolában jól felszerelt fizika-, kémia- és biológiaterem is volt.

A tizedik osztály végén le kellett tennünk ugyanazokat a vizsgákat, amelyeket azoknak a tanulóknak, akik ezzel befejezték a politechnikai iskolát, és szakképzésre mentek. Ezzel akarták biztosítani, hogy az érettségi esetleges kudarca esetén is minden diáknak legyen valamilyen végzettsége. És megfordítva, a különösen jó eredménnyel vizsgázó tanulók legalábbis elméletileg felvételt nyerhettek a középiskolába, amiből az államnak is volt ideológiai haszna, mivel így felléphetett az érettségit érő elitizmusvádak ellen.

A Hermann Matern Középiskolában minden évfolyamon három osztály volt: A, B és C. Én B osztályba jártam. A tanulók egyik fele hozzám hasonlóan templini volt, és otthonról járt be, a másik fele pedig a környező falvakból származott, és az iskola internátusában lakott. Az osztályunknak ugyancsak körülbelül a fele konfirmált 1970-ben, ami viszonylag magas arány volt. Öntudatos osztály voltunk. Mint később kiderült, néhány tanár ezért nagyon is kritikus szemmel nézett minket.

De hogy mit szabad és mit tilos, az mindig az általános politikai irányelvektől függött. Amikor 1971-ben Erich Honecker követte Walter Ulbrichtet az SED Központi Bizottságának első titkári posztján, eleinte úgy tűnt, hogy valamelyes nyitottságot vezet majd be. Hamarosan azonban ismét fordult a szél, és újra szigorúbb viszonyok uralkodtak. Ezek közé tartozott például az is, hogy tanítási időben nem viselhettünk farmernadrágot, a fiúkat pedig állandóan fodrászhoz küldözgették, mert a tanárok túlságosan hosszúnak ítélték a hajukat.

Néha azonban egészen másfajta csalódások is értek bennünket. Időről időre támogattuk, ahogy akkoriban neveztük őket, a szocialista eszme szabadságharcosait szerte a világon. Emlékszem például a levelezőlap-küldő kampányra, amely a bebörtönzött Míkisz Theodorákisz zeneszerző, író és politikus szabadon engedéséért indult 1970 elején. Theodorákisz azért került börtönbe, mert ellenállást indított a görögországi katonai diktatúrával szemben. Mivel anyám beszélt görögül, segített nekem megírni a szabadlábra helyezését követelő leveleket.

Aztán egy nap az egyik barátnőm így szólt hozzám: „Míkisz elárult bennünket.” „Mi történt?” – kérdeztem. „Kiszabadult, ahogy akartuk, de…” „De?” „De nem hozzánk jött, hanem Nyugatra.”

Kilencedik osztályban új tantárgy került az órarendünkbe: az állampolgári ismeretek. Az oktatás tárgya a bevezetés volt a marxista filozófiába, a kapitalizmus és a szocializmus politikai gazdaságtanába, valamint a tudományos kommunizmusba. Foglalkoztunk Karl Marx és Friedrich Engels életével és munkásságával, a munkásosztályhoz való viszonyukkal és a dialektikus materializmus kifejlesztésével. Ilyen feladatokat kellett megoldanunk: „Igazolja, hogy Marx és Engels tudományos felismerései helyesek voltak, és ma is azok.” Ez persze ideológiai kérdés volt, és semmiféle tudományos igazolást nem várt el, de a későbbi iskoláimban is részt kellett vennem ebben a fajta oktatásban.

Minden tanítási nap az FDJ-s köszöntéssel indult: „Barátság!” Ezután tizenöt perces sajtószemle következett. Ezért heti váltásban egy-egy tanuló volt a felelős. Tekintve, hogy az NDK-s sajtóban a sokféleség, mint olyan, nem létezett, a „sajtószemle” elnevezés egy vicc volt. Két újság volt, amelyeknek a tartalmát naponta be kellett mutatnunk: a Német Szocialista Egységpárt (SED) országos lapja, a Neues Deutschland, és a helyi újság, a Freie Erde, a mai Nordkurier elődje. Nagy néha terítékre került egy-egy cikk az FDJ lapjából, a Junge Weltből is.

A fiúknak a félkatonai kiképzés egyes formáit is teljesíteniük kellett, mi lányok pedig polgári védelmi kiképzést kaptunk, egyaránt a Sport- és Technikai Szövetségtől (GST). Én a lőgyakorlatokon teljesen alkalmatlannak bizonyultam. Arra utasítottak minket, hogy szorosan csukjuk be a bal szemünket, hogy a jobbal célozhassunk. Bár jobbkezes vagyok, ez sehogy sem akart nekem sikerülni. Sosem találtam el a célt.

Elméleti oktatást is kaptunk a „Bevezetés a szocialista termelésbe” (ESP) nevű tantárgyból. Ez hetente váltakozott a gyakorlati munkával, amelynek eleinte „Szocialista termelési tanítási napok” (UTP), később „Termelési munka” (PA) volt a neve. Ez a gyakorlati munka hetedik osztálytól már a politechnikai iskola órarendjében is szerepelt. Most, kilencedikben a götschendorfi betongyárba osztottak be minket az osztálytársaimmal, amely körülbelül tizenöt kilométerre van Templintől. Az előfeszített beton gyártásában segédkeztünk, csatornafedlapokat és villanyoszlopokat állítottunk elő. Az előfeszített beton gyártásakor a betont olyan formába öntik, amelybe előre megfeszített acélhuzalokat helyeztek. A beton megszilárdulása után a huzalokat újra meglazítják. Számomra ez nagyon érdekes tevékenység volt, tetszett a gyakorlati munka. Tényleges segítséget a norma teljesítéséhez valószínűleg nem nyújtottunk, de a művezetők és a dolgozók barátságosak voltak velünk.

A tizenkettedik osztály végén sor került az írásbeli és szóbeli érettségi vizsgákra. Már a tizenegyedik osztály elvégzése után jelentkeztünk egy felsőoktatási intézménybe. Azt javasolták nekünk, hogy lehetőleg a lakóhelyünk közelében tanuljunk tovább. Az én esetemben ez a Greifswaldi Egyetemet jelentette volna. Én azonban máshová akartam menni, elég messze Templintől ahhoz, hogy ne kelljen minden hétvégén hazautaznom. Ezért Berlin sem jöhetett számításba. Izgatott a kihívás – nemcsak a tanulmányaimé, hanem egy új helyé is, ahol egyedül kell majd boldogulnom. Ezért aztán a lipcsei Karl Marx Egyetemre jelentkeztem. Az intézmény a berlini Humboldt Egyetemhez hasonlóan nagyon jó hírnévnek örvendett, és egyébként is érdekesnek találtam Lipcsét: a vásárteret, a belváros csodálatos átjáróházait és udvarait, az Auerbach-pincét, a Gewandhaust, a Szent Tamás-templomot. A templom kórusát, a Thomanerchort már több templini vendégszereplésükről ismertem, egy alkalommal még a Waldhofban is felléptek. Csodálatosnak találtam a Bach-koncertjeiket – így aztán a lehetőséget is, hogy többet hallhassak belőlük.

De szakmai kihívást is kerestem az iskola után, ezért a fizika szakra jelentkeztem. Nem ez a tantárgy ment a legkönnyebben az iskolában, de a választásomnak más oka is volt: a fizika természettudomány, és minden tényt még az NDK sem tudott elferdíteni. Kettő meg kettő mindig négy maradt. Így minden öncenzúra nélkül beszélhettem arról, amit tanultam. A végső döntés előtt megkerestem egy thüringiai lelkész barátunk lányát, aki már Lipcsében tanult. Elsőéves volt, és elmondta, milyen nehéz minden, és mennyit kell küzdenie. Engem ez nem rémisztett meg, sőt még tetszett is. Azt gondoltam: oda kell tenned magad, és ha neki megy, akkor neked is menni fog. Fiatalos naivságomban eléggé bíztam magamban.

Ez azonban természetesen nem a teljes igazság volt. Ha ugyanis a két legjobb barátnőm közül az egyikhez hasonlóan én is pszichológiát akartam volna tanulni, ami szintén érdekelt, azt nem tehettem volna meg. Nem a tanulmányaim miatt, hanem mert nem kaptam meg az ehhez szükséges „különösen alkalmas” minősítést. A továbbtanulásra való „alkalmasság” megállapítása az iskola felelőssége volt. Jellem- és személyiségbeli alkalmasságról volt szó. És itt megint szerepet kapott az apa foglalkozása. A munkásgyerekekkel ellentétben nekem mint lelkészgyereknek esélyem sem volt, hogy megkapjam a legmagasabb, „különösen alkalmas” minősítést a pszichológia szakra. Ennél alacsonyabbal viszont nem vettek volna fel ide, mert elegendő számú olyan diák jelentkezett, aki megkapta a legmagasabb minősítést. A felvehető hallgatók irányszámát minden egyetem és minden szak esetében központilag határozták meg. A tanulmányi átlagunk mellett tehát az iskolától kapott értékelés is segített a rostálásban.

Fizikából megkaptam a „különösen alkalmas” minősítést, mert a természettudományos szakokra úgy kellett vadászniuk a lányokat. 1973. január 3-án, jó fél évvel az érettségi előtt megkaptam a felvételi értesítést az 1973/74-es tanévre „fizika alapszakra” „Angela Kasner kisasszonynak a középiskola (Hermann Matern) igazgatóján át” címezve. Csak előzetes értesítés volt, mert az is szerepelt benne, hogy a felvétel visszavonható, „amennyiben annak tanulmányi feltételei nem teljesülnek”. Hogy ez a kitétel nem csak az érdemjegyekre vonatkozik, az mindenki előtt világos volt.

Az osztályoknak minden tanévben kultúrműsort kellett előadniuk válogatott tanárok és diákok előtt. Mi, a 12. B osztály 1973 nyarának elején, néhány héttel az érettségi előtt még úgy terveztük, hogy ezúttal nem készülünk saját számmal. Nem volt hozzá kedvünk, és egyébként is az érettségire készüléssel voltunk elfoglalva. Mi történhet, gondoltuk, még néhány hét, és úgyis vége a sulinak. Nagyon tévedtünk. Annak a napnak a nagyszünetében, amelynek a délutánjára a rendezvényt szervezték, mikor valamennyi tanuló az udvaron tartózkodott, egy tanár a hangosbeszélőn keresztül bejelentette, hogy a 12. B osztály megtagadja a kultúrműsoron való részvételt. Megértettük, hogy az iskola vezetése ellenünk próbálja hangolni a többi diákot, és így akar ránk nyomást gyakorolni. Azzal vádoltak bennünket, hogy túlságosan kényelmesek és lusták vagyunk. Nagy pácba kerültünk. Ezért még a szünetben elhatároztuk, hogy a lehető legrövidebb idő alatt mégiscsak összedobunk valami műsort, amit néhány óra múlva már be is kell mutatnunk. De nem valami kicsiséget akartunk. Nem azt, amit ezek után vártak tőlünk. A 12. B meg akarta mutatni, mit tud. Egy frászt vagyunk mi kényelmesek meg lusták! És itt jött a képbe Christian Morgenstern.

Bitódalok címmel összegyűjtött versei a lipcsei Insel kiadásában ott álltak a szobámban a könyvespolcon. Nagyon szerettem a verseit. Délben hazaszáguldottam, felrohantam a szobámba, lekaptam a kötetet a polcról, majd leszaladtam a konyhába, ahol már várt rám apám. Azzal foglalatoskodott, hogy megmelegítse nekünk az ebédet, anyám ugyanis éppen elutazott valahová. Rendes ebédre azonban nem került sor. Sietve előadtam apámnak, hogy mi történt velünk délelőtt, majd felolvastam neki Morgenstern Ölebélet című költeményét:

ÖLEBÉLET

A mopsz a kertfalon gyakran kifekszik,

a faltetőről messze ellesekszik,

és így, e kényelmes pozícióból

a tarkabarka nagyvilágba kóstol.

Te, ember, jól figyelj, hogy merre pislogsz,

vagy nem vagy több, mint faltetőn a kis mopsz.

Még ma is látom magam, ahogy a konyhaajtóban állva beavatom apámat a tervünkbe a kultúrműsorról. Az Ölebéletet irodalmi betétként szándékoztuk előadni. Azután az akkoriban szokásostól eltérően nem Vietnám újjáépítésére, hanem a FRELIMO-nak, a mozambiki felszabadítási mozgalomnak szerettünk volna adományokat gyűjteni, és úgy terveztük, hogy végül német helyett angolul énekeljük el az Internacionálét. Apám nyugodtan végighallgatott, és egyetértően bólintott. Ez bátorított arra, hogy véghez vigyem az elképzelésemet.

Behabzsoltam az ebédet, majd a táskámban a Morgensternnel rohantam vissza az iskolába. Szélsebesen betanultuk a műsort, én a szervezésben vettem részt. Aztán jött az előadás. Amikor végeztünk, néhány tanuló lanyhán, szemlesütve megtapsolt minket. A tanárok ordító hallgatással reagáltak. Akkor sem szólt hozzánk egyikük sem, amikor levonultunk a színpadról. Éreztem, hogy valami nincs rendben, a dolog azonban csak másnap reggel bontakozott ki teljesen.

Azzal kezdődött, hogy a kémiatanár nem a szokásos „Barátság”-gal köszöntötte az osztályt. Aztán a sajtószemlét sem tartotta meg, és amikor az első óra után elhagytuk a kémiatermet – a tanár néma csendben vezetett ki bennünket –, a következő óránk tanterme felé haladva láttuk, hogy időközben valamennyi osztály nyilatkozatot tett közzé velünk szemben a faliújságon. Erre nem számítottam. Átfutottam a nyilatkozatokat. Több osztály is kijelentette, hogy megvetnek bennünket a normától eltérő műsorszámainkért, mások intelligensebbek voltak, és inkább leírták, hogyan is képzelnek el ők egy kultúrműsort.

A második órán egyik diákot a másik után szólították ki a teremből. Azok, akik visszajöttek, azt mondták, az állambiztonság emberei faggatták őket a műsor eredetéről. Csak épp azzal a négy tanulóval, egy barátommal, a két legjobb barátnőmmel és velem nem foglalkoztak az állambiztonságiak, akik a műsort kitalálták. Ez egészen elbizonytalanított bennünket, mert az osztálytársainkat kellett kérdezgetnünk, hogy mi történik. Iskola után hazamentem, és elmeséltem apámnak, mi volt délelőtt. Most már ő is megriadt. Nekiállt körbekérdezősködni.

Néhány nappal később az iskolában szülői értekezletet tartottak, ahol az iskola vezetésének elképzelése szerint a lehető legtöbb szülőnek el kellett volna határolódnia a műsor kiagyalóitól és a szüleiktől. Némelyik tanár és szülő így is tett: „A 12. B egyébként is olyan osztály, ahol sok tanuló nyugati ruhában jár, és nyugati zenét hallgat” – mondta egyikük. „Mindig is jobbnak tartották magukat másoknál. Nem csoda, hogy ez lett a vége” – zsörtölődött egy másik. Néhányan valószínűleg már régóta vártak arra, hogy az osztályunk a figyelem középpontjába kerüljön. Mivel azonban sok szülő kiállt mellettünk, az iskola vezetése mégsem érte el a célját.

Különösen fájdalmas emlék viszont az, ahogy anyám reagált, miután hazaérkezett. Korábban nem sokszor láttam őt ilyen dühösnek: „Tizenkét éven át megóvtalak minden bajtól az iskolában, erre egyszer elutazom, és tessék…” Aztán hozzátett egy mondatot, amely az elevenembe hatolt: „Te elmész, de nekem itt kell maradnom, és minket itt eddig becsültek!” Csak annyit tudtam vékony hangon kinyögni: „De hát téged még most is.” Végtelenül elszomorított az a pillanat.

Egy darabig titokban maradt, hogy milyen büntetés vár ránk. Több lehetőség is felmerült: eltanácsolnak az iskolából, nem vehetünk részt az érettségin, visszavonják az egyetemi felvételünket. Ebben a helyzetben apám úgy döntött, nem fogjuk tétlenül várni az ítéletet, mint a kígyó tekintetétől megbénult nyuszi, hanem átmegyünk támadásba. Így az egyházi ügyekkel foglalkozó kapcsolattartójához fordult a kerületi tanácsnál. Ott az egész ügyet vásári komédiának tüntette fel, amely csak elbizonytalanítja az érettségi stresszétől szenvedő tanulókat. Tőlem annyit kért, hogy vessem papírra a teljes műsort Manfred Stolpe, a berlin-brandenburgi egyházkerület jogásza és ebben a minőségében az Egyházi Ügyek Államtitkárságával a kapcsolatot tartó képviselője számára, és a levelet egyenesen neki adjam át. Így is tettem, egy szombat délután elmentem Manfred Stolpéhoz a berlini Weißenseebe, és átadtam a levelemet.

Közben az iskolában tanár-diák gyűlést rendeztek, amelyen felállt egy alacsony, kövérkés lány, és felháborodottan így szólt: „Hogy én mopsz? Soha!” Uralkodnom kellett magamon, hogy ne prüszköljek egy hangosat. Később az írásbeli németérettségin azért nagyon ügyeltem arra, hogy egyetlenegy szót se írjak helytelenül. Végül kihirdették az ítéletet egy iskolai zászlófelvonás alkalmával. A 12. B-nek elő kellett lépnie. Megrovást kaptunk. Ennyi volt az egész. Hogy több nem történt, azt utólag csak azzal tudom magyarázni, hogy apám erőfeszítései, hogy Manfred Stolpén keresztül elhárítsa a legrosszabbat, nem voltak hiábavalóak. Végre kizárólag a hátralevő érettségi vizsgákra koncentrálhattunk.

Mivel a szüleimen és rajtam még mindig éreztette hatását az iskola reakciója a kultúrműsorunkra, apámmal elmentünk Lipcsébe, hogy a tanulmányi osztályon személyesen adjuk elő a műsor történetét. Apám ezzel akarta elejét venni a Templinből érkező rágalmak élének. Ott megállapítottuk, hogy Lipcsében szemlátomást lazábban veszik a dolgokat, mint otthon, és nem sokkal később el is nyertem a végleges felvételt a Karl Marx Egyetem fizika szakára.

Az érettségi bálon, amelyre a szülőket is meghívták, a forma kedvéért részt vettem a legközelebbi barátaimmal és a szüleinkkel. De a vacsora után azonnal távoztunk. Az iskola, amely szükségesnek tartotta, hogy nyomás alá helyezze azokat a diákokat, akik a megszokotthoz képest ártalmatlanul kissé eltérő kultúrműsort rendeztek, alaposan elrontotta az örömünket. Annál szebb emlékeim vannak a legszűkebb 12. B-s baráti körömmel tartott buliról. Elutaztunk a közeli Ahrensdorf falucskába, és az ottani tóparti kocsmában ünnepeltünk. Nagyszerűen mulattunk, Morgensternnel szólva:

Félre sima, gyalult frázis,

Tomboljatok, molekulák!

Bármivé is alakul át,

A legszentebb az eksztázis![4]

A hajnali szürkületben az egyik barátommal üldögéltem egy evezős csónakban, tetemes mennyiségű cseresznyés whiskylikőr elfogyasztása után. Egyszer csak a barátom minden bejelentés nélkül felállt, a csónak megbillent, én meg beleestem a vízbe. Gyorsan partra vergődtem, de csuromvizesen kellett hazamennem. A baleset dacára igazán kedvemre való ünnepség volt.

1973 kora nyarán tehát véget ért az iskola, és ezzel a szüleim házában töltött gyermek- és fiatalkorom. Úgy éreztem, a szüleim mindent megtettek, hogy védett teret biztosítsanak nekem és a testvéreimnek. Ezért örökké hálás leszek nekik. Boldog gyermekkorom volt.

A Waldhofban a természet is oltalmazott bennünket. Erdőn-mezőn háborítatlanul játszhattunk, fürödhettünk, kirándulhattunk és kalandozhattunk. Oltalmat találtam a beszélgetésekben és abban a kiapadhatatlan szellemi ösztönzésben is, amelyet a lelkészi kollégiumban élve annak alkalmazottaitól és résztvevőitől kaptam. Úgy éltünk, mint egy nagy család. Érintkezést kereső gyerekként mindig találtam kapcsolódási pontokat. Elárasztottam a látogatókat kérdésekkel, és ezáltal rengeteget tanultam. Az egyik gondnoknő például, aki festményeket ábrázoló képeslapokat gyűjtött, megismertetett a 20. század elejének művészetével.

Évente egyszer a családdal színházba mentünk Berlinben. Hilmar Thate mint III. Richárd a Deutsches Theaterben és a Walter Felsenstein rendezte Hegedűs a háztetőn-előadás a Komische Operben örök emlék marad.

De a legfőbb oltalmazóm mégis anyám volt. Ő mindig ott volt nekem, amikor csak szükségem volt rá. Az NDK-ban élni azt jelentette, hogy folyton a peremen élünk. Indulhatott egy nap bármilyen gondtalanul, a politikai határok átlépése másodpercek alatt megváltoztathatott mindent, és az ember létét is veszélybe sodorhatta. Az állam ugyanis nem ismert pardont, és könyörtelenül lesújtott. Az életművészet tulajdonképpen abban állt, hogy meg tudjuk állapítani, hol húzódnak ezek a határok. Nekem segített bizonyos értelemben béketűrő természetem és gyakorlatias hozzáállásom, ám így is létfontosságú volt, hogy otthon mindent „kibeszélhettem”, és hogy a szüleim a maguk szelíd módján a testvéreimmel együtt megtanítottak abban a világban is önálló döntéseket hozni. Olyan döntéseket, amelyek lehetővé tették az életet a rendszerben, ugyanakkor nem lépték át azt a pontot, amelyen túl már nem tudtam volna tükörbe nézni. Döntéseket, amelyek megakadályozták, hogy már gyerekként megkeseredjünk és elfásuljunk.

Az NDK-ban a politikai játéktér folyamatosan változott. Előbb kollektivizálták a parasztok vagyonát, majd jött az „Ökörfej-akció”, amikor azt ellenőrizték, hogy nincsenek-e nyugat felé fordítva a háztetőkön a tévéantennák. Majd következett a művészek zaklatása és a középvállalkozások kisajátítása.

Mindenekelőtt azonban az jelentette a különbséget a demokráciához képest, hogy az egyszeri ember semmiféle érvényesíthető jogvédelmet nem élvezett, az állam teljesen önkényesen cselekedett, és a büntetései nemcsak az érintettet sújtották, hanem a legtöbb esetben egész családokat vagy csoportokat. Ez a diktatúra lényege. Ezért arra a védelemre, amelyet a testvéreimmel a szüleinktől kaptunk, a túlélésünk érdekében volt szükség.

[1] A jelenleg Lengyelországhoz tartozó város mai neve Gdańsk, míg a kerületé Wrzeszcz. (A ford.)

[2] Testvéri segély.

[3] Szójáték a Pfarrer (’lelkész’) és a Fahrer (’sofőr’) szavak hasonló hangzásával. (A ford.)

[4] Orbán Ottó fordítása.

MESSZE TÁVOL

A fizika szak

1973 szeptemberében elhagytam a szülői házat. Templinből Lipcsébe költöztem, hogy megkezdjem fizikai tanulmányaimat a Karl Marx Egyetemen. De előbb még el kellett végeznünk egyfajta félkatonai kiképzést. Tizennégy napig tartott, és az érchegységbeli Schwarzenbergben került rá sor, egy táborban, amely leginkább ifjúsági szállóhoz hasonlított, csak sportpályával is rendelkezett. Emeletes ágyas szobákban aludtunk. Engem egy Drezda környékéről származó lánnyal szállásoltak el együtt. Erős szász tájszólással beszélt, amilyet azelőtt még sosem hallottam. Egy részét nem is értettem annak, amit mondott. Nekiálltunk összevetni egymással az általunk használt szavakat. A piskótát például náluk Schlagaschnak hívták, ahogy már az első percben kiderült. Azt is tudta, hogy kell helyesen beágyazni. „Azt én tudom – mondta –, mert a barátom kadét.” Az, hogy a Nemzeti Néphadsereg katonatiszti képzését az ágyazási szakértelem bizonyítékának kell tekinteni, komoly kultúrsokk volt a számomra.

A schwarzenbergi tábor után megkezdődött a valódi oktatás. Az évfolyamomon öt szemináriumi csoport volt, mindegyik nagyjából tizenöt hallgatóból állt. Lipcsében a linnéstraßei kollégiumban laktam. Az erdőre és a rétekre néző tetőtéri szobám helyett most egy négyszemélyes, két emeletes ágyas szobába kerültem, amelyben minden lakónak volt még egy kis Sprelacart asztala is, ahol tanulhatott. A Sprelacart az NDK-ban népszerű műgyantával bevont rétegelt lemez márkaneve volt. Legalább az egyik alsó ágyat szereztem meg. Ma már elképzelhetetlen a számomra, hogy így éljek és dolgozzak. Akkor is valószínűleg csak azért bírtam ki, mert a szobatársaim a környékről érkeztek, és hétvégére hazautaztak, így péntek déltől hétfő kora reggelig csak az enyém volt a szoba.

A fizika szak ötéves volt. Nem osztották fel félévekre. A felsőbb évfolyamokba járók vállalhattak tudományos asszisztensi munkát, hogy egy kis pénzt keressenek az egyetemtől kapott ösztöndíj mellé. Később én is így tettem, és például az alsóbb évfolyamokba járók vizsgadolgozatait javítottam. A lipcsei tanulmányokat nem lehetett külföldiekkel megszakítani, legalábbis az én szakomon nem. Pedig nagyon is el tudtam képzelni, milyen lehet a nyugati egyetemistáknak, akik egy fél- vagy akár egy egész évet is külföldön tanulhatnak. Legalább annyi lehetőségünk volt, hogy tizennégy napra, de legfeljebb három hétre cserediákként a Leningrádi Egyetemre látogassunk. Ezt a lehetőséget ki is használtam, néhány barátommal együtt a szemináriumi csoportomból.

Június volt, röviddel a híres fehér éjszakák előtt, amikor Leningrádban, mai nevén Szentpéterváron éjjel is alig lesz sötétebb. Kollégiumban laktam, megint tökéletesíthettem az orosztudásomat, és ezenkívül szinte semmi dolgom nem volt. Ráértem tehát körülnézni a városban és a környékén. Elmentem az Ermitázsba, a Peterhofba, a Katalin-palotába, Repinóba – Ilja Repin, a festő egykori lakóhelyére – és még egy csomó más helyre. Esténként a barátaimmal együtt kiültünk valamelyik parkba egy üveg vörösborral meg egy kis sajttal, és élveztük a légkört. Az orosz diákokkal nem sokat érintkeztünk, annál többet a rólunk gondoskodó orosz oktatóval, és rajta keresztül orosz művészekkel és értelmiségiekkel, akik néha meg is hívtak minket magukhoz. Még túlságosan rövid ottlétünk ideje alatt is látható és érezhető volt, hogy milyen izgalmas és az állam számára nem teljesen hozzáférhető intellektuális élet zajlik Leningrádban.

Lipcsében előadások, szemináriumok és gyakorlati órák, vagyis az egyetemi berendezésekkel végzett kísérletek szerepeltek az órarendemben. Elvárták tőlünk, hogy valamennyi órán részt vegyünk. Először matematikai oktatást kaptunk, később már a fizikai tárgyak domináltak. A teljesítmény számonkérése folytonos írásbeli vizsgák és gyakorlati feladatok formájában történt. A szemináriumi csoportvezetőnk gondoskodott róla, hogy senki se maradjon le. Ez szükségesnek is látszott, mert körülbelül fél évvel a tanulmányaink megkezdése után a jegyeinkre nézve így szólt hozzánk: „Nagyon kérem, ne tekintsék a közepest az új jelesnek! Tudnak maguk ennél sokkal jobbat is!”

Amikor visszagondolok ezekre a kezdeti időkre, mindig a kollégiumi szobában látom magam a Sprelacart asztalnál ülve, amint analízis-, algebra- és elméletifizika-példákat oldok meg. Óraszámra görnyedtem a feladatok fölött, mire végre kipattant a szikra. Egészen csodálatos, örömteli érzés volt, amikor rájöttem a megoldásra. Ebben az időben tanultam meg, hogy érdemes nem azonnal bedobni a törölközőt, hanem kitartani, bízni a képességeimben, és egyedül megbirkózni a nehézséggel. A korábbi iskoláimtól eltérően az egyetem eljuttatott a teljesítőképességem határáig. Pontosan ezt kerestem – és meg is találtam.

A fizika szekció – az NDK-s időkben nem tanszéknek, hanem szekciónak hívták – a kollégiumomhoz hasonlóan a Linnéstraßén volt. Itt tartották meg az összes fizika- és matematika-előadást. Az oktatóink nem az SED-vel való jó kapcsolataiknak, hanem valóban szakmai hírnevüknek és nemzetközi elismertségüknek köszönhetően kerültek a helyükre. Egyikük különösen erősen megmaradt az emlékezetemben: Harry Pfeifer professzor, egy alacsonyabb, inas, kopaszodó férfi. Az elektronikai előadásokat tartotta, több sikeres tankönyv szerzője volt, és Nyugaton is részt vehetett szakmai konferenciákon. Egy ideig hétfőn reggel nyolcra jártam az előadására. Az első alkalommal egy kis közleménnyel üdvözölt bennünket. „Először is pontosnak kell lenniük – mondta. – Másodszor is nyolc óra után nem fogadok el beadandókat. Ne is próbálkozzanak vele! Semmi értelme.” És valóban: nem fogadta el azokat a dolgozatokat, amelyek a nyolcórás előadása kezdetéig nem voltak az asztalán. Nekem ez nem jelentett problémát, mert az előadóterem csak pár perces sétára volt a kollégiumi szobámtól. Sokak számára azonban, akik nem messze, de mégis Lipcsén kívül laktak, valóságos tortúrát jelentett, hogy hétfőn még nyolc előtt beérjenek az előadásra, és időben le tudják adni a dolgozatukat. Pfeifer azonban hajlíthatatlan volt, feltehetően, mert úgy gondolta, hogy akinél az előadás alatt még ott van a beadandó, arról le tudják írni a többiek. Ezzel a lépéssel valószínűleg arra akart minket kényszeríteni, hogy mindig eljárjunk az előadására.

A gyakorlati órák egy része még korábban, hétkor kezdődött. Ezek viszont sietős reggelek voltak. Már fél hétkor el kellett hagynom a kollégiumot, ezeket az órákat ugyanis az előadásoktól és szemináriumoktól eltérően nem a Linnéstraßén, hanem a Gewandhaus mellett, az egyetem főépületében tartották. Ezt 1969-ben, a régi egyetemi templom felrobbantása után építették, ami egyedülálló kulturális barbarizmus volt. A korai órakezdés mellett az is nagyon zavart, hogy a fiúk azonnal a műszerekhez mentek, és mindenfajta terv nélkül az összeset kipróbálták, míg én először is rendeztem magamban a tervezett kísérlettel kapcsolatos gondolataimat. Így aztán ha meg akartam mérni valamit az egyik műszerrel, az már foglalt volt. A fiúk azonban ennek ellenére sem érték el hamarabb a céljukat. Ezért a gyakorlati órákon szívesebben vettem részt más lányokkal.

Talán nem is kell külön mondanom, hogy a gyakorlatok mellett a sport volt számomra a legfárasztóbb az egyetemen. Ma már csak nevetek rajta, akkor azonban egyáltalán nem volt vicces, hogy a sportvizsgák az egyetemi tanulmányok kötelező részét képezték. A legnagyobb nehézséget a százméteres futás okozta. Egyszer meg is kellett ismételnem a sportvizsgát, különben elégtelent kaptam volna, és akkor nem tudom elvégezni a tanévet. Azt hiszem, a vizsgáztató nagyon kegyes volt hozzám, mert én futás közben egyáltalán nem éreztem, hogy gyorsabb lennék, mint első alkalommal. De nyilván nem akarta, hogy a százméteres futás miatt ne legyen meg a tanévem.

Gondtalanul

Ami a középiskolában az állampolgári ismeretekkel kezdődött, az az egyetemen a marxizmus-leninizmus, vagy ahogy röviden hívtuk, ML nevű tantárgy előadásaival és szemináriumaival folytatódott. Az ML-oktatás itt is a középiskolából már ismerős három kategóriára oszlott: dialektikus materializmus, politikai gazdaságtan és – a három közül a legrémesebb – tudományos kommunizmus. A kollégiumom szomszédságában ML-hallgatók laktak, akik közül a legértelmesebbek politikai gazdaságtant tanultak, az én fizikusi perspektívámból legtehetségtelenebbnek tűnők pedig tudományos kommunizmust. Úgy sejtettük, hogy elégtelen matematikajeggyel is felvették őket, mert azon kívül, hogy találgatták, mikor jön el a kommunizmus kora, nem sok mindent kellett csinálniuk. Hogy ezzel hogy lehet egy teljes egyetemi képzést eltölteni, az rejtély volt a számomra. Abszurdnak találtam az egészet.

És mivel ezt nem tudtam teljesen véka alá rejteni, egyszer rövid úton ki is dobtak egy ML-előadásról. A következőképpen történt. Viszonylag hátul ültem az előadóteremben. Ahogy az előadótermek általában, ez is lejtett, vagyis az egyik felsőbb sorban helyezkedtem el. Mivel az ML-előadás untatott, inkább fizikapéldákat oldottam meg. Csakhogy nem vettem észre, hogy három sorral mögöttem ül valaki, aki onnan fentről szemmel tart bennünket, és figyeli, hogy mit csinálunk. Egyszer csak ez a férfi felállt, és leordított a kollégájának: „Figyelem! Itt valaki a házi feladatát írja, és nem a marxizmus-leninizmussal foglalkozik!” Mindjárt megértettem, hogy rólam beszél. Az ML-oktató felkiabált nekem: „Kifelé!” Rémülten összepakoltam a holmimat, és felálltam, hogy távozzak. Ekkor kezdődött az igazi dráma: az előadóteremnek nem volt hátsó kijárata, amelyen át gyorsan eltűnhettem volna. Az egyetlen ajtó lent, a terem végében nyílt. Le kellett ereszkednem odáig a lépcsőn. A teremben síri csend uralkodott. Mindenki a jelenetet figyelte. Odalent az oktató előtt is el kellett haladnom, hogy az ajtóhoz mehessek. Egy örökkévalóságnak tűnő idő után elértem, kinyitottam, és kimenekültem a teremből. Már odakint észrevettem, hogy remeg a térdem. Annyira megrémültem, hogy nem akartam mást, csak visszajutni a kollégiumi szobámba. Teljesen kikészülve lefeküdtem az ágyra, hogy összeszedjem magam. Amikor később a többiek is visszajöttek, próbáltak megnyugtatni. Az előadótermi incidensnek ugyan nem lett további következménye, de ezt a menetet sosem fogom elfelejteni. Megalázó volt, kész vesszőfutás.

Utólag visszatekintve érdekes, hogy ennyire meg tudott rázni ez a rossz élmény. Szó szerint kivert a hideg veríték. Pedig nem kellett volna meglepetésként érnie. Azt, hogy mindig számítani kell arra, hogy figyelnek, és mindig azt kell feltételezni, hogy besúgó van köztünk, aki jelenti az állambiztonságnak, ha könnyelműen elszóljuk magunkat, nem Lipcsében tanultam meg. Ez az eset mégis nagyon súlyosan érintett. Még most, e sorok írása közben is érzem azt a szégyent. De most már jelentkezik mellette egy másik érzés is. Nem tudom pontosan, mi az, keresem rá a helyes szót. Talán az illik rá leginkább: méltóság. Méltóság egy olyan állam intézkedéseivel és megfélemlítési kísérleteivel szemben, amely nem bízott a polgáraiban, és legkevésbé saját magában. Annyira, hogy annak felülmúlhatatlan kicsinyesség, korlátoltság, ízléstelenség és – igen – humortalanság lett az eredménye.

De miért érzek most méltóságot? Mert ez az állam mindennek ellenére sem tudta elvenni tőlem azt, ami miatt élni és érezni tudtam: egy bizonyos fokú gondtalanságot. Ez kiskorom óta megvolt bennem. És azt, hogy az NDK-nak nem sikerült elvennie, az egyik legnagyobb személyes győzelmemnek tartom a rendszerrel szemben. Utólag meg vagyok győződve róla, hogy e nélkül a gondtalanság nélkül nem tudtam volna gyanútlanul házi feladatot írni az ML-előadás közben. E nélkül a gondtalanság nélkül rosszhiszeműbben fogadtam volna, amikor jót tettek velem. E nélkül a gondtalanság nélkül valamikor megkérdeztem volna magamtól, miért van az, hogy a tanulmányaim során alig-alig zaklatnak FDJ-s feladatokkal, és rendszeresen elengednek az evangélikus diákgyülekezetbe. Ebből a szempontból csak az egyetem elvégeztével történt meg a keserű ébredés. Addig a tanulmányaimat annak a szakmai kihívásnak éltem meg, amit szerettem volna, az életet pedig lényegében problémamentesnek.

A szemináriumi csoportom összetartó közösség volt. Néhányan, köztük én is, elhatároztuk, hogy a szabadidőnkben diszkót rendezünk. Ettől kezdve heti egy-két alkalommal este hét és tizenegy óra között folyt a tánc a fizika szekció főépületének folyosóin. Minden érdeklődő hallgató eljöhetett, amíg el nem fogytak a belépőjegyek. A zenéről a szemináriumi csoporttársaim gondoskodtak. A technikai felszerelést, úgymint az erősítőket és hangszórókat saját kezűleg építették. Körülbelül 40–60 százalékos arányban játszottunk nyugati és keleti számokat, ugyanis negyven százaléknál több nyugati zene tilos volt. A keleti számokat viszont nem játszottuk végig, így az idő legalább felében nyugati zene szólt. Én feleltem az italárusításért, vagyis tulajdonképpen pultoslányként dolgoztam. Sok barátot szereztem így, és ráadásul némi pénzhez is jutottam. A rendszerint másnap kora reggel kezdődő gyakorlat azonban nagy kihívás elé állított minket, mert még rendet is kellett raknunk, és fel is kellett takarítanunk az épület folyosóin.

A csoporttársaimmal, néha az öcsémmel, majd később az első férjemmel, Ulrich Merkellel együtt minden évben elutaztunk nyaralni. Hátizsákkal jártuk meg Prágát, Budapestet, Bukarestet, Szófiát, a Pirin-hegységet, a Fogarasi-havasokat és a Fekete-tenger partját Burgasznál. A pénzünk mindig kevés volt. Napi harminc márkát válthattunk be, mert még az úgynevezett baráti szocialista országok is féltek tőle, hogy a turisták elvásárolják a saját polgáraik elől a szűkösen kapható fogyasztási cikkeket. De ez sem változtatott azon, hogy kitűnően éreztük magunkat.

A hangszín és az aranypor

„Ne olvassatok annyi Neues Deutschlandot! Eltorzítja a nyelvet és a nyelvérzéket” – intett bennünket Reiner Kunze író, műfordító és disszidens az evangélikus ifjúsági gyülekezet egy hétvégi találkozóján Klostermansfeldben, majd hozzátette: „Olvassatok inkább Goethét, Schillert meg Heinét!” Ezen a találkozón ugyan egyiküket sem olvastuk, mégis nagyszerű élmény volt. Különösen, mivel Kunze szövegeit egyébként is kedveltem. Néhány közülük, mint a Brief mit blauem Siegel (Levél kék pecséttel) című verseskötet, megjelent az NDK-ban, sok másikat azonban betiltottak.

Klostermansfeldben olyan versekkel foglalkoztunk, amelyeket más nyelvekből fordított németre. „A legnehezebb – magyarázta Kunze – magyar verseket fordítani. Ez a nyelv tele van különböző A meg E hangokkal, amelyeknek a németben nincsen megfelelőjük.” A fordítás és különösen a versfordítás sokkal többről szól az egyes szavak és mondatok puszta átültetésénél. „Ahhoz, hogy az ember rátaláljon a lényegre, érzékelnie kell a nyelv hangszíneit” – fejezte be. Nagyon megindított a gondolat, hogy a nyelv szinte olyan, mint a zene.

Sajnos nem tudom megmondani, melyik hétvégén volt ez a találkozó, csak azt, hogy 1976 végén vagy 1977 elején kellett lennie, már azután, hogy Wolf Biermann költő-dalszerzőtől 1976. november 16-án, egy nyugat-németországi koncertje idején megvonták az NDK-állampolgárságot, de még azelőtt, hogy Reiner Kunze 1977. április 13-án kivándorolt az NSZK-ba. Kunze olyan halkan beszélt, mintha ott ülne mellette az állambiztonság embere. A búcsú már a levegőben lógott. Biermann állampolgárságtól való megfosztása megrázta az NDK-t, messze a művészkörökön túl is. Ezután számtalan további művész hagyta el az országot. A szüleimnek hangszalagon megvoltak Biermann dalai, amelyek egy privát társaságban jártak körbe. A lelkészi kollégiumban volt magnó, ezt magáncélra is használhattuk. Némelyik szombat este összeült az egész család, és az ő dalait hallgattuk.

Máig emlékszem, hogy egy nap behívattak minket az előadóterembe, és az évfolyamunkért felelős oktató a katedrán állva szűkszavúan bejelentette, hogy Wolf Biermanntól megvonták az állampolgárságot. A rövid bejelentést ezekkel a szavakkal zárta: „Erről ne beszéljenek többet!” Szemlátomást reménykedett benne, hogy tényleg nem fogunk. Hogy ez neki lett volna kellemetlen, vagy minket akart megvédeni, azt nem tudtam megállapítani. Így váltunk el egymástól, rémülten, döbbenten, bizonytalanul amiatt, hogy mi jön ezután.

Én személy szerint azonban nem voltam alkalmas arra, hogy naphosszat, reggeltől estig azon törjem a fejem, milyen veszély fenyeget legközelebb. Nem bírtam volna elviselni a folytonos riadókészültséget, belebetegedtem volna. Persze tisztában voltam vele, hogy mindig vannak hallgatók, akiknek a szülei például párttagok, ezért sosem szabad túlságosan jóhiszeműnek lennünk egymással. Nekem azonban létfontosságú volt, hogy soha ne azt érezzem, hogy hallgatnom kell, hanem azt, hogy minden aggodalom nélkül találkozhatok másokkal, különösen a barátaimmal. Olyan nagy szükségem volt erre, mint a levegőre. És ez mindig így volt, nem csak Wolf Biermann kiutasítása után. Kellett egy bizonyos fokú gondtalanság.

És emellett arra is szükségem volt, hogy hat-nyolc hetente hazalátogassak a waldhofi szülői házba. Körülményes volt Lipcséből eljutni oda. Az első szakaszt az oranienburgi gyorsvonaton tettem meg. Ebben az volt a legjobb, hogy a vonaton a Mitropa cég étkezőkocsija működött, ahol vagy cseh sört, eredeti Pilsner Urquellt, vagy Radebergert lehetett venni, amivel nagy örömöt szereztem apámnak, mert Templinben egyik sem volt kapható. Oranienburgban aztán volt, hogy két órát is várnom kellett, amíg felszállhattam a Templinbe tartó személyvonatra.

Otthon szerettem újra a szobámban lenni, amit egy ideig úgy hagytak, ahogy volt. Az otthon az otthon. Lipcsében nem volt honvágyam, de néha úgy éreztem, hogy hiányzik valami. Ez főleg a tanulmányaim kezdetén volt így. Hiányzott a harangszó. Csak ekkor tudatosult bennem, mennyire strukturált volt a napom a Waldhofban, amit a harang déli és esti kongása jelzett. Lipcsében viszont akkor ettem és akkor feküdtem le, amikor akartam. Ez egyrészt felszabadító volt. Másrészt szúrta a szívemet, mert azt éreztette velem, hogy magamra vagyok utalva. Szombat délutánonként, amikor a Bach-koncert után egyedül baktattam vissza a Szent Tamás-templomból a kollégiumba, hiányzott a waldhofi társaság, amely éppen hétvégente gyűlt össze. Hiányzott a családom, különösen a húgom, hiányzott a két legjobb iskolai barátom, hiányzott a vidék, az erdő, a természet magánya, a fürdés a tavakban. A Lipcse környéki fürdőtavak, már elnézést kérek érte, nem jelentettek kárpótlást az én északnémet ízlésemnek. A kollégiumban lévő televízió sem érdekelt, mert nyugati műsort természetesen nem nézhettünk. A készülék ezért csak futballközvetítésekkel és hasonlókkal kapcsolatban jött számításba, és akkor is csak korlátozott mértékben. Ezt az 1974-es világbajnokság idején tapasztaltam meg igazán. Feltétlenül meg akartam nézni az NSZK és az NDK mérkőzését, amelyre június 22-én szombaton, éppen a szülővárosomban, Hamburgban került sor, és szurkolni Németország szabad felének. Ezt a kollégiumban semmiképp sem tehettem volna meg, ezért a hétvégére hazautaztam Templinbe. Otthon aztán szabadon kiereszthettem a dühömet amiatt, hogy az NDK-nak éppen ezt a meccset sikerült megnyernie. Annál nagyobb elégtételt éreztem, amikor a nyugatnémetek később világbajnokok lettek.

Összességében megállapítottam, hogy pontosan azt a hatást sikerült elérnem, amit vártam attól a döntésemtől, hogy messze, legalábbis az NDK-n belül messze tanulok tovább: szívesebben jártam haza így, hogy az egyetem távol volt az otthonomtól, Templintől. Aztán pedig vissza Lipcsébe is szívesen utaztam.

Ott ismertem meg 1974-ben, egy évvel a tanulmányaim megkezdése után Ulrich Merkelt. Nem ugyanabba a szemináriumi csoportba jártunk, de mind a ketten fizikát tanultunk. Diákszerelem volt. Rajta keresztül egy addig ismeretlen világgal kerültem kapcsolatba: az intellektualitásra koncentrálás helyett, amit otthonról ismertem, az ő családjában a praktikus, két lábbal a földön álló életszemlélet uralkodott. Az apjának volt egy közepes méretű textilüzeme, amelyet 1972-ben államosítottak. Ulrich apja ezután üzemvezetőként ott dolgozott tovább. Egészen új betekintést kaptam a textilipar és a vállalkozások világába, de azt is megtapasztaltam, mennyire frusztrálja apósomat a munka elégtelen hatékonysága az államosítás után. Apósoméknál mindig volt tennivaló a házzal, az udvarral és a kerttel, ezért sok hétvégére utaztunk Ulrich családjához Vogtland régióba.

1977. szeptember 3-án, egy évvel az egyetem elvégzése előtt összeházasodtunk. Én huszonhárom éves voltam, ő huszonöt. Különösen szép emlékként él bennem a nászutunk. A Hiddensee-szigetre vezetett. Aki járt már szeptemberben Hiddenseen, az tudja, milyen gyönyörű olyankor a sziget. Nagyon kevés volt a pénzünk, mégis sikerült valahogy kerítenünk egy szobát. Minden ragyogott, akár az aranypor.

A házasságkötésünkkel teljesítettük annak feltételét, hogy az egyetem elvégzése után mindketten ugyanazon a településen kezdhessünk dolgozni. Akkoriban az embernek érettségi után írásban kellett kötelezettséget vállalnia arra, hogy a diploma utáni első három évben oda megy, ahová az állam jónak látja. Könnyen előfordulhatott volna tehát, ha nem vagyunk házasok Ulrichhal, hogy különböző településen kapunk munkát. Ezt természetesen el akartuk kerülni. Azt ekkor még nem sejtettük, hogy az első munkahelyünkkel kapcsolatban így is akadnak majd bonyodalmak.

A diploma

Az ötödik, egyben utolsó egyetemi évünket a diplomamunkánknak szenteltük. Ulrich az egyetemen írta. Ez volt a szokásos út. Számomra azonban adódott egy másik lehetőség. Reinhold Haberlandt professzor az NDK Tudományos Akadémiájának Lipcsei Központi Izotóp- és Sugárkutató Intézetétől felajánlotta, hogy az ő intézeténél írjam a szakdolgozatomat. Nem kellett kétszer mondania, még úgy sem, hogy én voltam az egyetlen az évfolyamomról. A szemináriumi csoportomat és az egyetem fizika szekcióját már ismertem. Az akadémián megint új dolgokat tapasztalhattam és tanulhattam. Azonnal igent mondtam.

Érdekes emberekkel találkoztam. A témavezetőm, Ralf Der például hegymászó volt, azonkívül egyedülálló és politikailag kritikus személyiség. Rajta keresztül ismertem meg több embert Jénában, akik aztán mind kivándoroltak az NSZK-ba. Az intézetben ismerkedtem meg Erika Hoentschcsel is, aki aztán az egyik legjobb barátnőm lett. Erika valamivel idősebb nálam, és akkorra már ledoktorált. Rendelkezett saját lakással, valamint ismeretségekkel orosz művészkörökben. Az én kapcsolataim addig a szomszédos kollégiumok lakóira, illetve az evangélikus diákgyülekezet tagjaira korlátozódtak, az akadémián azonban egy más, kritikus lipcsei miliővel kerültem érintkezésbe, ami jelentősen kiszélesítette a látókörömet. Sok új akadémiai barátom kapott később, a fordulat idején fontos szerepet, egyikük például a Szent Miklós-templomban, egy másikuk pedig a város önkormányzatában.

A diplomamunka sokat követelt tőlem. A szakdolgozatom címe így hangzott: A térbeli korreláció hatása a reakciósebességre sűrű közegben történő bimolekulás elemi reakciókban. Ez a téma már abba az irányba mutatott, amelybe az egyetem elvégzése után, az NDK Tudományos Akadémiájának Központi Fizikai Kémia Intézetében továbbhaladtam. Lényegében a statisztikai fizika kémiai problémákra való alkalmazásával, vagyis fizikai kémiával foglalkoztam.

Ahhoz, hogy megszerezzem a diplomát, magától értetődően ML-vizsgát is kellett tennem. Az volt a szabály, hogy a szakdolgozatomra legfeljebb eggyel kaphatok jobb jegyet az ML-osztályzatomnál. A szóbeli vizsgán rettenetes élmény ért. A vizsgáztatók azt kérdezték: „Mi az, ami a létező szocializmusban még nem működik úgy, ahogy elméletben kellene?” Ezt meg tudom mondani, gondoltam, és belekezdtem: „Még nincs jól, hogy az embernek hét-tíz évet kell várnia, mire autót kap, hogy alig válthat be pénzt, amikor külföldön jár, hogy a számítógépeink nem a legújabbak és a leggyorsabbak, hogy órákig kell rohangálnom, mire papír zsebkendőhöz jutok, hogy…” Csak mondtam és mondtam, nagyjából hét percen át, amikor belém hasított a gondolat: vigyázz, ez egy trükkös kérdés! Bajba fogod sodorni magad. Újraindítottam, és így folytattam: „De természetesen azt is szeretném hangsúlyozni, hogy sok minden viszont nagyon is jól működik.” Erre az egyik vizsgáztató megszólalt: „Na, hát ennek itt volt már az ideje.” Jó osztályzatot kaptam marxizmus-leninizmusból, és 1978. július 18-án, egy nappal a huszonnegyedik születésnapom után befejeztem a tanulmányaimat, jeles osztályzattal és „okleveles fizikus” tudományos fokozattal.

Ilmenau

Már a diplomamunkánk írása közben elvárták tőlünk, hogy világosan közöljük, mivel akarunk foglalkozni az egyetem elvégzése után. Legfeljebb még egy nyári vakációt iktathattunk be a tanulmányaink lezárása és a munkakezdés közé. Az NDK mindig ügyelt arra, hogy ne legyen üresjárat, és az állam lehetőleg szünet nélkül szemmel tarthassa a polgárait. Aki azt mondta, hogy nem akar rögtön dolgozni, mert van pénze a szüleitől, azt társadalomellenesnek bélyegezték. Az sem volt opció, hogy az ember a diploma után vegyen ki némi szabadidőt. Az NDK-ban nem kellett amiatt aggódni, hogy az ember nem kap munkát. Ellenkezőleg, túl kevés ember jutott túl sok munkára. Ajánlottak nekünk munkahelyeket, például a staßfurti Állami Televíziókészülék-gyárban, az NDK legnagyobb televíziógyártójánál, és más hasonló helyeken. De engem egyik sem érdekelt.

Az államnak azonban volt lehetősége irányítani a döntéseinket. Ennek egyik legfőbb eszköze a lakáskiutalás volt. A lakáshiány miatt az NDK-nak komoly érdeke fűződött ahhoz, hogy az egyetem elvégzése után a diplomások oda térjenek vissza, ahonnan érkeztek. Az állam azonban mást is megtehetett. Ha ki kellett bővíteni például a piesteritzi nitrogéngyárat, esetleg a schkopaui vagy a leunai vegyi üzemet, és ehhez fizikusokra vagy vegyészekre volt szükség, akkor az állam a szerződés mellé lakást is felajánlott. Végül gyakran ez lett a legfontosabb tényező a munkahelyválasztásnál, mert a lakáshiány tényleg nagyon sokakat érintett.

Ulrich szeretett volna diploma után ledoktorálni az Ilmenaui Műszaki Főiskolán. Jó ötletnek tartottam, engem is érdekelt ez a lehetőség. Már az egyetemválasztáskor is megfordult a fejemben ez a hely, mivel olyan érdekes szakok voltak ott, mint a bionika, ahol a természettől tanulhattunk volna, mondjuk, hogy miként lehet például a nádszál hajlékonyságát valamilyen technikai fejlesztéshez alapul venni. Alaposabb átgondolás után azonban mégis elvetettem a bionikát, mivel a térlátásom, valamint a három dimenzióban számolásra és a gyakorlati munkára való képességem nem volt elég fejlett ehhez.

A doktorálás Ilmenauban azonban a férjemnek és nekem is tökéletesen megfelelt. Ezért mindketten jelentkeztünk, és mindkettőnket be is hívtak felvételi beszélgetésre. A főiskola kádervezetője, aki olyasvalaki volt, mint ma a személyzeti vezető, négyszemközt beszélt velem. Erősen meg voltam fázva, és nehezemre esett koncentrálni, de hamar magamhoz tértem, ugyanis a tudományos eredményeimről egyetlen szó sem esett. A férfi ehelyett metsző hangon vallatni kezdett: „Maga az evangélikus diákgyülekezetbe jár. Ezt Ilmenauban is folytatni akarja?” Közben rezzenéstelen tekintettel meredt rám. Egészen elképedtem. Mindjárt kezdetnek egy olyan témára tért rá, amely az egyetemi tanulmányaim során egyetlenegyszer sem került szóba. Most értettem meg, milyen naiv voltam. Akkor ugyan békén hagytak, de most rögtön előkerült a diákgyülekezetbeli tevékenységem. Zúgott a fejem. Jól van, gondoltam, próbálj a lehető legőszintébben válaszolni, mert minden másból úgyis csak baj lehet. Azt feleltem: „Igen, úgy gondolom, ez fontos a számomra.”

Mire ő: „Hát ez nem valami jó. Ha tudományos asszisztens akar itt lenni, akkor hallgatókkal kell együtt dolgoznia. Szándékozik velük is beszélni a szabadidős tevékenységéről?”

„Ezen még nem gondolkoztam – válaszoltam, majd hozzátettem: – Az eddigi életemben nem válogattam meg, hogy kivel miről beszélek a környezetemben.”

„Na igen, csakhogy itt csúcsteljesítményt kell nyújtania, ami az államgazdaság szempontjából is jelentős.” Nem engedett a szorításon. „Itt nem engedhetjük meg, hogy bármi elterelje a figyelmünket.”

A beszélgetés még vagy húsz percen át akörül forgott, hogy akarok-e a továbbiakban is az evangélikus diákgyülekezetbe járni, és menynyiben tervezem ezt az asszisztensi munkám során a hallgatókkal megosztani. Ezért aztán végül megkérdeztem: „Tulajdonképpen mire véljem ezt? Őszintén szólva én azt gondoltam, hogy a tudományos képesítésemről és a pozícióval kapcsolatos elvárásokról fogunk beszélni.”

A kádervezető így válaszolt: „Lehet, de nekem fontos volt, hogy más kérdésekről is beszéljek magával. Itt be is fejezhetjük. Majd jelentkezni fogok.”

Már felkeltem és indultam volna, de még folytatta: „Azt hiszem, fontos magának, hogy rögtön megtérítsük az útiköltségét. Menjen az utazási részlegre, és ott mindjárt felveheti a pénzt.”

Még ma is hallom a válaszomat: „Valóban szeretném visszakapni a pénzt, de azért nem olyan sürgős.” Ezzel a beszélgetés véget ért. Távoztam az irodából.

Már az utazási részleg felé tartva találkoztam a lépcsőházban két férfival, akik nyilvánvalóan rám vártak, és minden további nélkül utasítottak, hogy menjek velük. Egy közeli helyiségbe vezettek. Ott közölték, hogy az állambiztonság munkatársai, és lenne még néhány kiegészítő kérdésük. Kezdődött elölről az egész, nagyjából ugyanabban az irányban, mint a kádervezetővel. „Csakis olyan tanerőre van szükségünk, aki szilárdan elkötelezett a szocialista világkép mellett. Kérdéseink vannak, de elvárásaink is.” Kavarogtak a fejemben a gondolatok. Csak mondattöredékeket hallottam: „kitartóan céltudatos egyéniség”, „csúcsteljesítmény”, „információkat, más hallgatókról is”.

Megmondtam, hogy már túl vagyok egy beszélgetésen a diákgyülekezettel kapcsolatban.

„Ja, oda nyugodtan járhat tovább, nem ez a lényeg” – válaszolta az egyik férfi. „A lényeg – vette át a szót a másik –, hogy mindig pontos képre van szükségünk arról, mennyire jók és szorgalmasak a hallgatók.”

Ekkor még csak azt gondoltam: vajon hová fog ez vezetni? Aztán elhatároztam magam, és rákérdeztem: „Ezt értsem úgy, hogy kémkednem kell utánuk?”

Azt felelték: „Ne használjon ilyen szavakat! Csupán arról van szó, hogy szükségünk van bizonyos tájékoztatásra az oktatók részéről.”

„De önök nem a fizika szekción dolgoznak, hanem az állambiztonságnál, és azt akarják, hogy információkat adjak ki önöknek. Ez nekem problémát jelent” – mondtam.

„Nem kell ezt ennyire komolyan venni – válaszolták. – Sokféleképpen beszélgethetünk egymással.”

Ahogy a két férfi győzködött, egyre biztosabban éreztem, hogy ennek véget kell vetnem. Eszembe jutott a szüleim jó tanácsa, amelyet gyerekkoromban az ilyen helyzetekre adtak, és így szóltam: „Tudják, nagyon izgalmas ez a dolog, amiről most beszélünk. El is mesélem a férjemnek, úgyis éppen itt van. Nagyon közlékeny ember vagyok, ami nekem érdekes, azt muszáj rögtön másokkal is megbeszélnem.”

Ezzel véget is ért a beszélgetés. Megkaptam az útiköltségemet, és a két férfi azt mondta: „Majd jelentkezünk.”

De senki nem jelentkezett, sem telefonon, sem írásban. A férjemnek, akinek a felvételi beszélgetésén nem hangzottak el ilyen kérdések, már rég a zsebében volt az ilmenaui felvételi kérelmének elfogadásáról szóló értesítés. Én egy szót sem hallottam felőlük. Csak tizennégy nap után döntöttem úgy, hogy felhívom a kádervezetőt, és érdeklődöm nála.

„Kedves, hogy jelentkezik – mondta. – A Műszaki Főiskolával kapcsolatban nem jók a kilátások, de nem kíméltem a fáradságot. Jó esély van rá, hogy bekerüljön az Ilmenau Állami Technikaiüveg-gyárba.”

Közöltem vele, hogy ez a munka engem nem érdekel.

„Ezt elég nagy hálátlanságnak érzem” – felelte.

Ezzel letettük a telefont.

Utólag már meggyőződésem, hogy kezdettől fogva nem volt esélyem bekerülni az ilmenaui főiskolára, hacsak nem írok alá az állambiztonságnak. Nekik megért egy próbálkozást, mert akár jó informátor is lehettem volna.

Természetesen ez az eset rosszat tett nekem, hiszen mindezt Lipcsének is jelentették. Fogalmam sem volt, milyen munkám lesz végül. A munkanélküliség veszélye nem fenyegetett, de hogy kutatóintézet helyett valami hőerőműben kelljen kezdenem, az maga lett volna a rémálom.

Időközben Ulrichnak sikerült az ilmenaui felvétel mellett a berlini Humboldt Egyetemen is elnyernie egy tudományos asszisztensi állást. Ezért aztán én is körülnéztem Berlinben.

Elmeséltem a lipcsei kollégáimnak, mi történt velem. Most vált csak igazán előnyömre, hogy az akadémián írtam a diplomamunkámat. A lipcsei intézetnek igen jó kapcsolatai voltak az NDK Tudományos Akadémiájának Központi Fizikai Kémia Intézetével, röviden a ZIPC-vel. Az egyik ottani dolgozó, Hans-Jürgen Czerwon szorosan együttműködött a lipcseiekkel, de el akarta hagyni az intézetet, vagyis felszabadult a helye. Lipcsei kollégáim beszéltek neki az álláskeresési nehézségeimről. A gond csak az volt, hogy a Központi Intézet Elméleti Kémiai Osztályát Zülicke professzor személyében olyasvalaki vezette, aki nem volt tagja az SED-nek, és az egész munkacsoport sokkal inkább vágyott egy jól fekvő káderre, mint egy máshonnan már elutasított felekezeti tagra, amilyen én voltam. Az NDK-ban ugyanis nem jelentett kimondott előnyt, ha az ember főnöke nem volt párttag, míg egy párttagkönyvvel rendelkező vezető elháríthatott egy-két problémát. Egy olyan munkacsoportnak, amelynek a főnöke maga is nyomás alatt volt, különösen sok mindent kellett elviselnie. Hans-Jürgen Czerwonnak azonban sikerült meggyőznie a kétkedőket, így bemutatkozhattam Lutz Zülickének, és végül is megkaptam az állást. A professzor később a doktori témavezetőm lett. Talán az is nekem kedvezett egy kicsit, hogy a munkacsoportban előttem nem dolgozott női kutató.

AZ NDK TUDOMÁNYOS AKADÉMIÁJÁN

Sebességi állandók

1978 nyarának végén Ulrichhal összepakoltunk, és elköltöztünk Lipcséből Berlinbe. Ő munkába állt a Humboldt Egyetem fizika szekcióján mint tudományos asszisztens, én pedig 1978. szeptember 15-én a ZIPC-ben kezdtem dolgozni. Örültem, hogy magam mögött hagytam az ilmenaui kalandokat, és izgultam, hogy mi vár majd rám az akadémián. Akkoriban a férjemen és pankow-i nagyanyámon kívül úgyszólván senkit sem ismertem Berlinben. Hamar kiderült, hogy a diákélet a múlté, méghozzá nem is csak egy tekintetben.