Prológus

A cár felállt az ebédlőasztaltól, és Dmitrijre mosolygott.

– Új gramofonlemez érkezett. Csajkovszkij Nyitányfantáziája a Rómeó és Júliából. Csatlakozol hozzánk a szalonban, Dmitrij?

– Kérlek, gyere! – nyafogta Tatjána nagyhercegnő, egy utolsót harapva epres pitéjéből. – Kártyázhatnánk, miközben hallgatjuk.

Dmitrij lehajolt, és homlokon csókolta Tatjánát.

– Ahogy óhajtod, kis fenség. Pár perc múlva követlek benneteket.

Még éppen elég fény szűrődött be az ablakokon ahhoz, hogy Dmitrij tisztán lássa a kiállítóterem polcain sorakozó tárgyakat. Rövid habozás után döntésre jutott. Ezúttal a Koronázási tojást választotta, a harmadik húsvéti Fabergé tojást, melyet Miklós cár ajándékozott Alexandrának. Kezébe vette, és kinyitotta az arany zománcú héjat. A tojásban a cári pár koronázási hintójának színaranyból készült, gyémántokkal kirakott miniatűr mása rejtőzött. Miközben óvatosan kiemelte a helyéről, megint lenyűgözte a hihetetlenül aprólékos kidolgozás. Még a platina kerékabroncsok és az eperszínű kárpit is hűen tükrözték az eredetit. Kinyitotta a parányi ajtót, apróra hajtogatott papírszeletet helyezett a padlóra, majd a hintót visszatette a tojásba. Mint rendesen, a tojást most is kissé kihúzta a többi ajándék sorából, hogy bajtársai tudják, hol keressék az üzenetet. Dmitrij résnyire nyitotta a kiállítószoba ajtaját, hogy lássa, nincs-e a közelben valaki, majd sietve keresztülvágott a márványhallon a cár dolgozószobájának irányába.

Egy

– Milyen gyönyörű húsvéti nap ez a mai! – jegyezte meg Dmitrij Szergejevics Marhov, miközben żubrówkát kortyolgatott házigazdája, Jurij Bikov gróf verandáján.

A gróf Dmitrij mellett állva, lehunyt szemmel és égnek emelt arccal élvezte a tavaszi napsugarakat.

– Sokkal szebb itt az idő, mint Szentpéterváron, nem igaz, Dmitrij?

Ő is beleivott vodkáspoharába, majd visszasétált a kastélyba.

Dmitrij tekintetével követte a grófot, miközben az belépett a széles üvegajtón, mely a déli szárny verandájára nyílt. Kedvét lelte a terasz ízléses kidolgozásában, ahogy az egész házban is, amelyet két évvel azelőtt ő maga tervezett. A hetvenöt szobás palota klasszicista stílusban épült a nagyszerű olasz építész, Palladio munkássága nyomán, és ugyanolyan szürke penteli márvánnyal borították, mint amilyenből annak idején a görög Parthenon is készült. Dmitrij egész kis királyságot varázsolt a gróf 38 000 hektáros vidéki birtokára. A korábbi 18. századi udvarház helyére álmodott villát modern fürdőszobákkal, központi fűtéssel és villanyvilágítással látta el.

Dmitrij hátat fordított művének, hogy megcsodálhassa a ház előtt elterülő zöldellő tájat, az Orosz Birodalom Romániával határos délnyugati szegletében szelíd lankákkal tarkított besszarábiai vidéket. A húsvét volt az ortodox Oroszország legszentebb ünnepe, és eljövetele repeső örömmel töltötte el a tél béklyóiból szabadult minden alattvalójának szívét. Előző éjszaka Dmitrij és felesége, Lara Pavlovna Marhova hercegnő a Bikov család társaságában vett részt a kisinyovi katedrálisban tartott éjféli misén. A nagy szakállú pópa prédikációjának végén meghatottan kiáltotta ki: „Krisztus feltámadt!” A papok vezette körmenet nyomán pislákoló gyertyákat tartó hívők tömege özönlött ki a katedrálisból, aranyló fényfolyókká változtatva a sötét utcákat, miközben hazafelé igyekeztek az epedve várt éjféli lakomára. Volt, aki kerülőt tett a temető felé, hogy boldog húsvéti ünnepeket kívánhasson halott hozzátartozóinak.

A hét hosszú héten át tartó nagyböjt során Dmitrijnek sikerült megtartóztatnia magát a tej, a vaj, a tojás és a hús kísértésétől, így a tartalmas ételekre kiéhezve, nagy várakozással nézett a Bikov-rezidencián rá váró hajnali lakoma elébe. A vacsora tobzódott a húsvét jelképeitől. A bankett-teremben felállított asztal roskadozott a hagyományos fogásoktól, mint a kulics nevű, fehér cukormázzal fedett torta, vagy a túróból, vaníliából és gyümölcsökből készült, piramis alakú paska. A vendégsereg nagy ovációval fogadta, mikor a szájában húsvéti tojást tartó, ropogósra sütött szopós malacot az asztal közepére helyezték. A lakoma kora reggelig tartott, hogy a vendégek üdvözölhessék a húsvét hajnali napsugarakat, de nagy részük addigra már részegen horkolt ágyában.

Húsvét vasárnapjának délutánja volt. Az ortodox egyház nem misézett ilyenkor, de Dmitrij egész nap hallotta a harangok zúgását a messzi távolból. Lara hercegnő ekkor csatlakozott férjéhez a verandán.

– Olyan boldog vagyok, hogy vége a nagyböjtnek! – szólalt meg.

Dmitrijnek el kellett ismernie, hogy még tízévnyi boldogtalan házasság után is elakadt a lélegzete feleségének ragyogó szépsége láttán. Elragadóan festett fehér és levendula színű csipkeruhájában, melynek dekoltázsát még inkább kiemelte a szív alakú gyémánt nyakék.

– Hasonlóan érzek. Engem is próbára tett ez a hetekig tartó éhezés – válaszolta a férfi.

– Nem az ételre céloztam, te csacsi – mondta Lara lekicsinylőn. – Böjt idején nem viselhettünk sem bársonyt, sem szatént, ékszerek terén pedig be kellett érnünk egy vacak gyöngysorral. Most végre viselhetem a legszebb ruháimat és ékköveimet.

– Lara hercegnő, szolgálhatok kegyednek valamivel? – fordult a nőhöz pirospozsgás arcán őszinte rajongással Borisz Szavarin, az ötven körüli, pocakos báró. Larát minden társasági eseményen körbedongták a férfiak, és egymással versenyezve igyekeztek a kedvére tenni, ő pedig imádta ezt. Dmitrij szerint felesége arra született, hogy csodálják.

– Báró úr, ön olyan figyelmes! Éppen egy pohár pezsgőre vágytam. Volna olyan drága?

– Természetesen, fenség!

Húsvét vasárnapja a vizitekről szólt. Férfiak és nők siettek a város utcáin egyik ismerős háztól a másikig, hogy személyesen kézbesíthessék jókívánságaikat. Nemesemberként gróf Bikovnak nem kellett elhagynia otthonát: nála tették tiszteletüket a társaság tagjai, és nem fordítva.

A legelőkelőbb látogatók egyike Jakov püspök volt, az ortodox egyház legmagasabb rangú tagja Kisinyovban, aki a környék nemeseinél tett udvariassági látogatásai során megáldotta tehetős vendéglátóinak otthonát és ételét. A püspök a verandán éppen Krijitszkij gróffal folytatott eszmecserét. Bikov is felbukkant egy újabb pohár vodkával a kezében, és csatlakozott Leon Gyemin tábornok és a gazdag kereskedő, Vaszilij Kulgin társaságához.

Miközben Dmitrij hozzájuk sétált feleségével a karján, füstöt pillantott meg a horizonton.

– Úgy tűnik, valami történik Kisinyovban – szólította meg a társaságot.

A távolban számos piszkosszürke füstoszlop bodorodott a fehér bárányfelhőkkel teleszórt tavaszi ég felé.

– Úgy hallottam, valami zavargás tört ki a zsidó negyedben – jegyezte meg Kulgin szárazon, majd tovább folytatta beszélgetését Bikovval az előző évi búzatermésről.

– Vajon ezúttal miről társalognak ezek a sármos férfiúk? – kérdezte Lara hercegnő incselkedő hangon. Dmitrij számtalanszor hallotta ezt a kérdést felesége szájából a szentpétervári előkelő társaságban, ahogy az udvari eseményeken is. Ha pedig ezt egy lélegzetelállító szépségű arisztokrata hölgy teszi fel, attól minden férfi a mennyekben érzi magát, különösen a testesebbek és korosabbak, akik néha még el is pirultak. Házasságuk kezdetén, mikor még szerelmes volt a feleségébe, sohasem bánta ezeket a flörtöket, inkább mulattatták. Amikor aztán rádöbbent, hogy Lara számos hódolójának érdeklődését szívesen ki is elégítette, az aztán összetörte a szívét.

Szavarin ekkor átnyújtotta Lara pezsgőjét, és bezsebelt egy könnyű csókot lángvörös arcára.

Mielőtt megválaszolhatták volna a kérdést, Lara villámgyorsan előhozakodott egy lehetséges témával.

– Talán éppen Jelizaveta Roerich balerina és Gorkij herceg viszonyáról?

Dmitrijt nem lepte meg a hír. Az orosz arisztokrata férfiak körében balett-táncosnőket patronálni ugyanolyan elfogadott hobbinak számított, mint telivér versenylovakat gyűjteni. Szexért és társaságért cserébe a pártfogó pénzzel, ékszerekkel és ingatlanokkal halmozta el a balerinát, ami biztosította a könnyű életet azután is, hogy az kiöregedett a táncból.

Jelena Bikova grófnő, aki hatvanéves kora ellenére még mindig elragadóan festett, egy pazar gyöngyökből és gyémántokból álló nyakpántot viselő negyvenes szépség, Tremenyiszkij hercegnő oldalán csatlakozott a társasághoz. Példájukat más udvarhölgyek is követték, akik Larához hasonlóan éltek a lehetőséggel, hogy a nagyböjt befejeztével ők is viselhessék legszebb ékszereiket. A katonatisztek kivételével a férfiak mindannyian fekete frakkot és szürke pantallót viseltek.

– Gorkij herceg! – kiáltott fel a grófnő. – Az a vén fajankó? Akkora, mint egy jegesmedve. Ha az ágyban szegény balerinára gördül, összenyomja, mint egy bogarat!

– Annyira meghízott, hogy úgy hallom, méretre készült fűzőt kell viselnie – tódította gróf Krijitszkij.

Dmitrij kivételével a társaság hahotázott.

– Hadd legyen meg szegény hercegnek az öröme, van baja elég a családi fészekben – vetette közbe Lara gyászos hangon. – Vlagyimir, a legidősebb fia és örököse, nőnek öltözve szedi fel a férfiakat a Nyevszkij kocsmáiban.

– Vlagyimirt oly karcsú alakkal és nőies vonásokkal áldotta meg az ég, hogy egy kis rúzzsal és púderrel bárkit megtévesztene – válaszolta a grófnő.

– A szezon utolsó bálján megkérdezett, hol varrattam a ruhámat – közölte Tremenyiszkij hercegnő. – Nem hagyott békén, míg el nem árultam neki, hogy Worthnál.

– Degenerált létére legalább jó ízlése van, azt meg kell hagyni – válaszolta Lara.

Dmitrij lopva megvető pillantást lövellt feléjük, majd feltűnés nélkül magukra hagyta őket. Ő maga kedvelte Gorkij herceget. Vén bolond volt ugyan, de jóindulatú. Dmitrij tisztában volt vele, hogy a pletyka az orosz arisztokrácia anyanyelve, Lara pedig, a hozzá hasonló sekélyes nemesekkel együtt, folyékonyan beszélték ezt a nyelvet. Elege volt belőlük. Ő sem volt egy szent, néha kedvét lelte a sikamlós részletekben, de korántsem a pletyka volt a lételeme. Szomjazta az intelligens eszmecserét és a tartalmas beszélgetéseket, melyekre az udvarban szinte soha nem nyílt alkalma.

– Fenség, kegyelmes uram és asszonyom, a tea szervírozva – jelentette be egy skarlát-arany libériás szolga, aki teljesen hangtalanul bukkant fel. A személyzet tagjai mind puha talpú lábbelit viseltek, hogy lépteik zaja ne zavarja uraikat.

A grófnő tucatnyi vendégének kíséretében átvonult a dongaboltozatú szalonba, melynek kék damasztdrapériás falait rózsaszín márvány pilaszterek tagolták. Az angol háziasszonyokhoz hasonlóan a grófnő is maga töltötte ki vendégeinek a teát egy bugyogó ezüstszamovárból, majd az inasok a vendégek elé helyezték a jellegzetes nemesfém foglalatú, üvegbetétes poharakat. A vendégek párnázott karosszékeken és szófákon foglaltak helyet, melyek mindegyikéhez tartozott egy XIV. Lajos-stílusú teázóasztal. A parókás szolgák sürögve-forogva töltötték újra a poharakat és szedték össze az üres tányérokat. Bikov csak ezen a birtokán négyszáz szolgából álló had felett rendelkezett. Némelyiket végletesen speciális feladatkörrel bízták meg, így például volt, aki kizárólag a gróf vadászcsizmáit tartotta tisztán. Némelyik birtokon két lakájt csak arra tartottak, hogy úrnőjüket fel-le cipeljék a lépcsőn, de Dmitrij ezt a házat már ellátta egy Otis felvonóval. Evés közben a résnyire nyílt ajtón át belátott a bálterembe, ahol a szolgák lábukra erősített nemezpapucsokon korcsolyázva sikálták fényesre a parkettet.

– Jurij, mi folyik Kisinyovban? – kérdezte.

– Egy parasztfiút halálra késeltek még februárban. Az a szóbeszéd járta, hogy a zsidók követték el mint rituális gyilkosságot. Később kiderült, a gyerek unokatestvére tette, valami örökségért, de ezek az ostoba parasztok mégis meg voltak győződve, hogy a zsidóknak egy keresztény vérére volt szükségük a húsvéti pászkájukhoz, és most sorra lincselik őket – válaszolta Bikov, majd elvett egy újabb krémest a szoborként álló inas ezüsttálcájáról.

Dmitrij arca megrándult. Bár ő meglehetősen nyugtalanítónak tartotta ezeket a híreket, láthatólag senki másra nem tettek mély benyomást. A társaság tovább folytatta a tereferét és a sütemények majszolását.

– Jurij, türtőztesd magad! Annyit ettél máris, mint Kijev egész lakossága – pirított rá a grófnő apprehendálva, majd civilizáltabb témára terelte a szót.

– Alig várom, hogy bemutassák az idei húsvétra készített Fabergé birodalmi tojást! – szólt a bárónő lelkesen.

– A tavalyi Lóherés tojás egészen kivételes munka volt – áradozott Tremenyiszkij hercegnő. Az áttetsző zöld zománccal borított tojás a cár lányainak miniatűr portréit rejtette magában, melyek kereteit parányi kék briliánsokkal díszítették.

– A cár édesanyjának születésnapi tojása volt igazán rendkívüli. A gatcsinai perjeli palota színarany modelljét tartalmazta – jelentette ki a grófnő. – Olyan pontos másolat, hogy még I. Pál cár szobra is felismerhető rajta.

– Az én személyes kedvencem a Kakukktojás a vörös kakassal, ami verdes a szárnyával, és közben még énekel is – vetette közbe Gyemin tábornok.

– A Fabergé tojások részletgazdagsága és szépsége már-már túl sok az emberi szemnek – jelentette ki Dmitrij. – Megdöbbentő, hogy ilyen aprólékos ötvösmunka egyáltalán létezhet.

Dmitrij rajongott Fabergé munkáiért, és szentpétervári üzletét rendszeresen látogatta. A cári udvar hivatalos ékszerésze, Peter Carl Fabergé meghatározta a szentpétervári közízlést.

Mintha csak teáspoharához beszélne, nem pedig a vendégekhez, Lara halkan így szólt:

– Az idei tojás témája Nagy Péter cár lesz.

– Képtelenség – vágta rá Dmitrij. – Honnan tudhatnád? Ez az Orosz Birodalom legféltettebb titka.

Lara válasz helyett csak mosolygott, és harapott egyet mézes pitéjéből.

– Larissza, mindenképpen ma kell indulnotok? Olyan szívesen megmutatnám az új üvegház pálmáit! – nyafogta a grófnő csalódott hangon. – És különben is, még több rosszindulatú pletykát akarok hallani. Az összeset, amit csak tudsz!

– Sajnos muszáj, ma chère amie. Halaszthatatlan ruhapróbám lesz, még a csütörtöki balett előtt. De ne szomorkodj, Jelena, még rengeteg időnk van a vonat indulásáig. Éppen elég ahhoz, hogy megosszam veled Volkonszkij báró édes hármasának történetét feleségével és a saját bátyjával.

E revelációt döbbent csend követte, majd a társaság tagjai sokatmondó pillantásokat váltottak egymással.

– A bátyjával, Kirill-lel?! – hitetlenkedett Tremenyiszkij hercegnő.

– Tudod jól, kedvesem: a bárót úgy nevelték, hogy mindenben osztozzon a testvérével. – felelte Lara hamiskás mosollyal.

– Hamar idd meg a teád, Larissza, mindent tudni akarunk a legapróbb részletekig. Talán le is rajzolhatnád – kuncogott a grófnő.

Dmitrij csak a szemét forgatta.

– A vonat hétkor indul, Lara. Kérlek, gondoskodj róla, hogy a kétszáz koffer, amivel érkeztél, mind be legyen csomagolva – utasította ridegen Dmitrij. – A tízökrös szekér már odakint vár.

Megjegyzését a vendégek nevetéssel, felesége pedig megsemmisítő pillantással jutalmazta. Bikov ekkor összeütötte tenyerét, és szóra emelkedett:

– Most pedig itt az ideje egy kis szórakozásnak!

Az arisztokrata földbirtokosok saját balett-társulat, zenekar és színtársulat felett rendelkeztek. Bikov intett vendégeinek, hogy kövessék saját fényűző színházába, melyet Dmitrij fehérmárvány proszcéniumívvel díszített fekete és zöld gránitból építtetett.

– A hattyúk tava 10. jelenetével kezdünk – jelentette be Bikov. Ahogy a függönyt félrevonták, és felcsendült a zene, hat csinos balerina kezdett spiccelni a színpadon.

Dmitrij és Lara a gróf leeresztett tetejű landau hintaján robogtak végig Besszarábia fővárosának, Kisinyovnak macskaköves utcáin. A provincia történetesen a Letelepedési Övezet részét képezte, melynek határain kívül az Orosz Birodalom zsidó vallású alattvalói nem ereszthettek gyökeret. Az urasági inas és a komorna a poggyásszal megrakott második kocsin követte gazdáit. Kisinyov kilencszáz mérföldre feküdt szentpétervári otthonuktól, és az út egy egész napot vett igénybe, amit azonban egy társalgóval és fürdőszobával kiegészített hálókabin kényelmében tehettek meg. Dmitrij azt tervezte, az úton majd unokatestvére, Andrej Mihajlovics Marhov herceg nyári palotájának vázlatain dolgozik majd.

Kisinyovban a légkör nyugodtnak, szinte andalítónak bizonyult. Az utcákon éppen a gázkandelábereket gyújtogatták, a körúton sétáló párok pedig az üzletek kirakatait nézegették. Kocsijuk beért egy fáradt igásló vontatta szekeret. Ahogy elhaladtak mellette, Dmitrij döbbenten konstatálta, hogy a szekér rakománya egy halom emberi hullából áll, melyet alig takart a hanyagul rájuk vetett ponyva. Ahogy a szellő megemelte a ponyva szélét, újabb testek váltak láthatóvá, köztük egy alig néhány éves kisgyereké. Dmitrij iszonyattól elkerekedett szemmel pattant fel ültéből, hogy jobban lásson. A holttest egy két év körüli fiúé volt, akinek arcát sötét, göndör haj keretezte, halántékán pedig méretes alvadt vérfolt éktelenkedett. Dmitrij kitekeredett testtel fordult a szekér után. Mikor a borzalmas rakomány kikerült a látóteréből, ő még mindig döbbenten állt a hintóban, arcán megrendült kifejezéssel. Lara felpillantott rá.

– Dmitrij, úgy festesz, mint aki mindjárt elájul. Ülj le, de azonnal!

Kettő

– Őfelsége a cár és a cárné!

A Téli Palota malachithalljának tizennégy láb magas aranyozott ajtószárnyai egyszerre kitárultak, majd felbukkant II. Miklós cár és hitvese, Alexandra Fjodorovna, a Romanov-dinasztia császára és császárnéja. Miklós a világ legvagyonosabb embere volt, és a planéta felszínének egyhatodán élő százharminc millió lélek egyeduralkodója.

Borzongás futott végig Dmitrij gerincén, és mosoly gyúlt az arcán. Szerette ezt a tündérmesébe illő világot, amiben élt. Egyetlen királyi udvar sem vehette fel a versenyt a cári udvar gazdagságával és ragyogó pompájával. A méltóságteljes bevonulás, melynek éppen a tanúja lehetett, jól tükrözte a Romanovok trónjának nagyszerűségét és dicsőségét.

A cári pár kart karba öltve lépett a féldrágakövekből faragott terembe. Az udvar minden uniformist vagy előírásos öltözéket viselő férfi tagja tökéletes összhangban mélyen meghajolt. A káprázatos ruhakölteményeket viselő hölgyek hangos kelmesuhogás kíséretében, szertartásos térdhajlítással bókoltak, majd az előkelőségek több ezres tömege úgy vált ketté, mint hajdan a Vörös-tenger, hogy utat engedjenek a cárnak és nejének.

A cár mosolyogva biccentett alattvalói felé, majd hangosan így szólt:

– Legyetek üdvözölve, gyermekeim.

Mire azok kórusban harsogták:

– Jó egészséget, cári felség!

A cárné szintén bólintással vette tudomásul az udvaroncok tiszteletnyilvánítását, vékony ajkát pedig halvány mosolyra húzta. Magas, karcsú asszony volt, ezüstbrokát ruháját arannyal hímezték. Gyönyörű rózsaarany árnyalatú frizuráján igazgyöngyökkel és gyémántokkal kirakott diadém ült, hatalmas vörös rubinnal a közepén. A cár ösztövér alkatú, jóképű férfi volt, szikrázó kék szemekkel. Arcán gondosan nyírt szakállt és bajuszt viselt.

– A cár nagyszerűen mutat fehérben!

– Miklós igazán vonzó férfi… már ha vonzanak az alacsony férfiak – tette hozzá Lara gunyoros hangon, amitől Dmitrijnek ráncba szaladt a homloka. Nem tűrte, ha legjobb barátján élcelődnek, akit tízéves kora óta ismert és szeretett.

A tíz láb hosszú, arany sassal koronázott ébenfa pálcát tartó udvarmester a cári pár előtt hátrálva vezette a körmenetet a Téli Palota egymásba nyíló nagytermein keresztül a palota templomáig, majd vissza. Miklóst és Alexandrát a trónutódlás sorrendjében követték az uralkodóház tagjai, a nagyhercegek és nagyhercegnők, mind a cár vérrokonai. Utánuk következtek az udvar legmagasabb rangú tisztviselői, élükön a cári udvar miniszterével. Őket követte a katonai díszkíséret, majd a fehér selyemruhát és zöld bársonyuszályt viselő udvarhölgyek a bíbor bársonyköpenybe öltözött szolgálóikkal.

– Meglep, hogy Alekszej nagyherceg képes volt megjelenni azok után, hogy tegnap éjjel annyit ivott – súgta oda legjobb barátnőjének, Betsey hercegnőnek, aki férjével, Pavel herceggel közvetlenül mellette állt.

– Alekszej emberfeletti képességekkel rendelkezik, ha ivásról van szó. Szárazra ihatja az egész Azovi-tengert, másnap akkor is frissen ébred – kuncogott Betsey.

Dmitrij tudomást sem vett a nők megjegyzéseiről, ehelyett élvezettel figyelte a rendkívüli látványosságot, ami egy hosszú ideje töretlen udvari protokoll része volt: Nagy Katalin uralkodása óta a Téli Palota életének külsőségei tökéletesen változatlanok maradtak. Dmitrij apja, nagyapái, dédapái és ükapái mindannyian ugyanannak a cári udvarnak a tagjai voltak, ami jelenleg tizenötezer nemesembert foglalt magában hét különböző palotában.

– Nézd, ki van itt! – szólt Dmitrij boldogan a feleségéhez, aki erre szintén elmosolyodott.

A cári pár legidősebb gyermeke, a nyolcéves Olga nagyhercegnő, közvetlenül szülei nyomában vonult. Kék selyemövvel megkötött és csipkével szegett fehér selyemruhájában ragyogó mosolyt küldött a tömeg felé, mely elragadtatott morajjal konstatálta jelenlétét.

– Fogadok, elsőáldozása alkalmából kérte részvételét a ceremónián – mosolygott Dmitrij. – Most már nagylánynak érzi magát.

Ahogy a cár közelebb ért, Dmitrij a fáradtság jeleit látta barátja arcán. De hogy is ne lenne fáradt? Húsvéthétfő alkalmából a cári pár a Téli Palota ötezer katonáját üdvözölte személyesen. Húsvét vasárnapján a cár az udvartartás minden férfi tagját megcsókolta mindkét arcán, a cárné pedig ugyanezt tette az összes lánnyal és asszonnyal. A hagyomány kötelezte őket erre.

Mikor a cár Dmitrijhez ért, szélesen elmosolyodott, és ajkával a „Várunk ebédre” szavakat formálta. Mikor a cárné tekintete Larisszára tévedt, rendszerint egykedvű arcán rosszalló kifejezés suhant át. Dmitrij jól tudta, mire gondol. Bár férjének gyerekkori barátja volt, a cárnénak számos kifogása volt Dmitrij választásával kapcsolatban. Túl frivolnak tartotta, akibe nem szorult szemernyi istenfélelem sem, ráadásul túl sokat pletykált. Dmitrij mélyen meghajolva viszonozta a cár mosolyát.

Lara bizalmasan férjéhez hajolt, és odasúgta:

– Azt hiszem, ha a tisztelendő anya kedvére akarok tenni, akkor az alkalomra valami visszafogottabb ruhát kell felvennem. Mondjuk, egy apácáét.

– Ne aggódj emiatt. Te nem jössz.

– Ez remek hír!

Lara ki nem állhatta Alexandrát. A cárné – a korábbi Alix hercegnő, aki a Hesseni Nagyhercegségben született – eredetileg lutheránus volt, és Miklóssal kötött házassága előtt tért át az ortodox hitre. Alexandra olyan buzgalommal vetette bele magát új hitének gyakorlásába, amit az udvar tagjai nevetségesnek tartottak: ritka ikonokat gyűjtött, mohón falta az egyháztörténeti írásokat, és szent életű remetékkel konzultált. Lara és az udvaroncok túlnyomó többsége ridegnek és távolságtartónak ismerte meg Alexandrát, aki pocsékul beszéli az oroszt, és ráadásul prűd is. Ki nem állhatta a mély dekoltázst, és az udvarban megszokott, házasságon kívüli afférokat is kifogásolta. Dmitrij szerint Lara és az udvar méltánytalanul bánt a cárnővel. Azért volt népszerűtlen, mert jóhiszeműsége és rendkívül félszeg természete teljesen alkalmatlanná tette az udvari intrikák közötti manőverezésre. Személyes tapasztalatai viszont azt mutatták, hogy a magánéletben valójában nagyon megnyerő és figyelmes jellem, akit annál nagyobbra tartott, minél jobban megismerte. Előző évben, amikor tudomására jutott, hogy Lara tífuszos lázban szenved, személyesen kereste fel őket szentpétervári otthonukban, hogy a mély tiszteletnek örvendő szárovi kegyhelyről származó szenteltvizet ajándékozzon a betegnek. Amint kitette a lábát, Lara csak azért kelt fel a betegágyból, hogy lehúzhassa a vizet a toaletten. Bár a szenteltvíz nyilván hatástalan volt, felesége tettét így is felháborítónak tartotta.

Dmitrij Olgára kacsintott, aki felkuncogott, de aztán észbe kapott, hogy ő már nagylány, és újból ünnepélyes arckifejezést öltött. Olga rajongott Dmitrijért, akit „az én tündérhercegem”-nek hívott. Dmitrij szeretett játszani vele és három húgával: Tatjánával, Máriával és Anasztáziával, akik mind két év különbséggel születtek. Dmitrij tisztában volt vele, hogy a cár lányaival való jó viszonya részben saját gyermektelenségének volt köszönhető, és hálás volt barátjának, amiért nem kifogásolta a velük való bensőséges kapcsolatát. A szabadtéri összejövetelek alkalmával, melyeken néha gyerekek is részt vehettek, a herceg sugárzott a boldogságtól, valahányszor alkalma nyílt figyelni őket önfeledt játékuk közben. Az ilyen élmények egyszerre voltak örömteliek és szomorúak számára. Vidámságuk és féktelenségük gyönyörűséggel töltötte el, ugyanakkor mintha kést forgattak volna a szívében. Larának sosem adatott meg a gyermekáldás, így fel kellett készülnie, hogy örökös nélkül hal meg. Palotái és vidéki udvarházai sosem lesznek gondtalan gyerekzsivajtól hangosak.

Betsey hercegnő arcán affektáló mosoly jelent meg, ahogy Ella Fjodorovna nagyhercegnő vonult el előttük férjével, Szergej nagyherceggel, a cár unokatestvérével. Fehér selyemköntöst viselt hatalmas gyémántgombokkal, gallérja pedig rubinok vörös fényétől szikrázott.

– Szegény Ella az egyetlen nő Oroszország-szerte, akinek sejtelme sincs róla, hogy egy pederaszta felesége – suttogta Lara verdeső legyezője mögül.

– Szergej túl messzire ment, mikor azzal a csinos pappal szodomizált. Azért valahol meg kell húzni a határt – válaszolt Betsey hercegnő apprehendáló hangon.

– A határt már az unokaöccse megrontásával átlépte, de igazad van, ma chère, ami sok, az sok – értett egyet Lara.

– A teremtésit, asszony! Sosem hagyod már abba? – sziszegte Dmitrij. Kedvelte Ellát, akinek húgához, Alexandrához hasonlóan arany szíve volt.

Amint a cári pár és díszkísérete továbbvonult a következő terembe, az udvar tagjai beszélgetve és nevetgélve töltötték ki a menet nyomában támadt vákuumot, akár egy hajó farvize. Lara franciául fecserészett Jevgenyija és Nágya grófnővel, olyan lelkesedéssel, amitől Dmitrijnek feleselő szarkák jelentek meg lelki szemei előtt. Bár Miklós az orosz nyelvet részesítette előnyben, az udvar hivatalos nyelve mindig is a francia volt. A cári udvarban ironikus módon istenítettek mindent, ami francia. Franciaországi villákban éltek az év egy részében, francia séfek főztek rájuk, francia kisasszonyokkal neveltették a gyerekeiket, és egymás között is előszeretettel beszéltek ezen a nyelven. De az orosz arisztokrácia legalább az orosz zenéhez hű maradt.

Ekkor Alekszej Zubov gróf lépett hozzá. Az öreg katona évtizedek óta szolgálta a birodalmat, ami meg is látszott uniformisán, amelyet teljesen beborítottak a kitüntetések.

– Ma is őfelségével ebédel majd, Dmitrij herceg? – érdeklődött Zubov.

A herceg elmosolyodott. Két probléma is adódott a cárral való barátságából. Egyrészt az udvar számos tagja keserű féltékenységet táplált iránta, másrészt kedvenc ötletük megvalósításához sokan próbálták Dmitrij segítségével elnyerni a cári fenség támogatását.

– Igen, excellenciás uram.

– Egy birodalmi kiváltságlevél kibocsátása egy kijevi cementgyár létrehozásához hatalmas hasznot hajtana Oroszország számára. Mint nagyrabecsült építészmérnök, ön nyilván tisztában van vele, micsoda lehetőségek rejlenek ebben az új anyagban.

A kérésüket mindig egy kis hízelgéssel fűszerezik – gondolta Dmitrij.

– Igen, így van. A beton elterjedése nagy ugrást jelent az iparágnak. Azt olvastam, az amerikaiak felhőkarcolót építenek belőle.

– Ahogy mondja! Ezt az új matériát el kell terjeszteni orosz földön is. Gyárakat építeni belőle. A fa felett eljárt az idő. Oroszországnak fejlődnie kell!

– Tiszta szívemből egyetértek, Zubov gróf. Meg fogom említeni őfelségének.

– Nagyszerű. Meg kell látogatnia a peterhofi villámban. Az utóbbi időben túl szűkössé vált a család számára. Megtárgyalhatnánk a bővítését, vagy még inkább egy megfelelőbb otthon építését, amennyiben elvállalja.

– Köszönöm. Mindig örülök az új építészeti kihívásoknak.

Ez valóban így volt. Dmitrij egyike volt azon kevés nemesembernek Oroszországban, akik értettek valamihez. Az arisztokrácia tagjai szinte mást sem tettek, mint bálokra, fogadásokra, balett- és operaelőadásokra jártak, viszonyokat folytattak, és mindenekelőtt pletykáltak. Általában megvetés tárgyát képezte az olyan nemesember, aki munkára emlékeztető tevékenységet folytatott, de Dmitrijt másképpen nevelték. Apja, Szergej herceg nem akarta, hogy fiából olyan unatkozó senkiházi váljék, mint kortársainak többsége, és amikor felismerte Dmitrij művészi érzékét, bátorította kibontakozását. Amikor aztán Alekszandr Kaminszkij új villát tervezett a Marhovoknak a Fekete-tenger partján, Dmitrij apja megkérte, hogy vessen egy pillantást fia rajzaira. Dmitrijnek imponált a híres építész dicsérete, és attól kezdve érdeklődése egyre inkább a tervezés felé fordult. Mikor elég idős lett, apja beíratta a művészeti akadémiára Szentpéterváron, hogy festészetet és építészetet hallgathasson. Tanulmányait kiegészítendő, különórákat vett az Építőmérnöki Intézetben, hogy kitanulja a vas és acél alkalmazásának módozatait az épület- és hídépítés területén. Tanulmányai során talált időt a származásának megfelelő szórakozásra is. Kivette részét a fogadásokból, vadászatokból és színházi előadásokból, főleg a gyönyörű orosz nők miatt, akik előszeretettel látogatták ezen eseményeket. Az ifjú herceg nagy odaadással vetette bele magát a kiváltságosok társasági életébe, és kihozta belőle, amit csak lehetett, de az építészetben megvalósított önkifejezéshez képest mindez számára csak másodrendű élvezetnek számított.

Miután egy esztendeig inaskodott Kaminszkij keze alatt, ki akarta próbálni magát a tervezésben. Apja nem támasztott semmilyen kifogást – feltéve, hogy ellenszolgáltatás nélkül dolgozik. Egy nemesember soha nem fogad el pénzt a munkájáért, ezért Dmitrij ingyen dolgozott Kaminszkijnak. Míg számos orosz vagyon úgy olvadt semmivé, mint tavasszal a hó, a Marhov família változatlanul dúsgazdagnak számított. Dmitrij egy kis filagóriával kezdte úri építész pályafutását, amit unokahúga, Bobrinszkij grófnő számára tervezett, de ahhoz már kezdettől ragaszkodott, hogy asszisztenseit a megrendelők rendes bérezésben részesítsék. Villák, uradalmak, könyvtárak következtek, majd társasági kapcsolatain keresztül egy banképületre is megbízást kapott. Mivel tanulmányai nemcsak az esztétikára, de a statikára is kiterjedtek, hidak és vasúti kocsiszínek tervezésével is bővíthette portfólióját. A cár nagyra becsülte tehetségét és szorgalmát. Az udvarban senki másnak nem voltak hasonló készségei, ezért az uralkodó gyakran fordult hozzá, hogy kikérje véleményét a transzszibériai vasút építésével kapcsolatban. Egyszer egyenesen azt találta mondani, hogy „belőlem is építészmérnököt faraghatnál, Dmitrij”.

A herceg csalódott volt, amiért az idei húsvéti ünnepeket nem tölthette a cár családjának társaságában, mint a többit. Türelmetlenül várta, hogy végre találkozhasson régi barátjával, ezért sietve távozott a palotából, hogy szentpétervári otthonában valami kényelmesebb ruhába öltözhessen. A cári családi ebédek rendszerint informális, kötetlen eseménynek számítottak, melyeket éppen ezért igen kedvelt.

Három

Végre kedvenc háromrészes tweedöltönyét viselte, mikor bevezették a cári pár személyes lakosztályába a Téli Palotában. Mindig ügyelt a pontosságra, hiszen Miklósról köztudott volt, hogy a szokások embere. Az ajtónálló feladatát most is egy hatalmas, fekete szolga látta el, aki hegyes orrú keleti papucsot, bíbor nadrágot és aranysujtásos kabátot viselt, fején pedig aranybojtos fezt. Ő volt a négy „abesszíniai” egyike, akik a cári lakosztály bejáratait őrizték. A fekete ajtónállók alkalmazásának hagyománya még Nagy Katalin idejéből maradt fenn, amikor az udvari formaságokban nagy szerepet játszottak a törpék és az egzotikus rasszok.

– Hello, Jim – köszönt Dmitrij angolul.

Jim hófehér mosolyt villantott rá.

– Jó napot kívánok, uram!

Jim Hercules valójában nem Abesszíniából származott, hanem az észak-amerikai Alabama szülötte volt. Már a cár atyját, III. Sándort is szolgálta, és mérhetetlenül lojális volt az uralkodócsaládhoz. Éves amerikai szabadságáról visszatérve minden alkalommal guávalekvárral kedveskedett a cár lányainak. Most kitárta a tíz láb magas ajtószárnyakat, hogy Dmitrij beléphessen.

A Téli Palota a cár hatalmát szimbolizálta. Ez volt az orosz udvar ceremoniális központja és a katonai parádék színhelye. Pontosan ezer gyönyörűen berendezett, de hideg és lakatlan szobát tartalmazott, a cár személyes lakosztályával ellentétben, mely pontosan az ellenkező benyomást keltette: otthonos volt és barátságos, telis-tele kényelmes bútorokkal és személyes emléktárgyakkal. Az ebédhez mindig egy órakor tálaltak a Fehér étkezőben. Dmitrij belépett az ebédlőbe, és meghajolt a cár előtt, aki a pohárszék mellett állt szokásos egyenes tartásával.

– Jó téged újra látni, Dmitrij. Hadd töltsek neked egy pohár italt!

Miklós ebéd előtt mindig ivott egy pohár vodkát, és most a herceg is így tett.

– Miklós, a bevonulásotok ma is nagyszerű volt, ahogy mindig – mondta Dmitrij. Barátját csak akkor szólította a keresztnevén, ha egyedül voltak. Ugyanez vonatkozott a cárnéra is, akit Alixnak hívott.

– Ó, a bevonulás! Valahányszor sor kerül rá, le kell mondanom a reggeli kutyasétáltatásról – válaszolta a cár a szemöldökét ráncolva. Miklós tíz gyönyörű angol collie büszke gazdája volt, akikkel imádott bolondozni.

A cár megeresztett egy jellegzetes füttyöt, ami madárcsicsergéshez hasonlított. Mindig így hívta ebédhez gyerekeit és a cárnőt, akit Sunnynak nevezett. Alexandra egy percen belül fel is bukkant, hóna alatt fekete skót terrierjével, Eire-vel. Lara gyűlölte a kutyát, mert az asztal alatt előszeretettel harapdálta a vendégeket, és egy alkalommal ki is szakította selyemharisnyáját. Olga, Tatjána, Mária és Anasztázia egyforma fehér blúzban szökdécseltek utána. Mikor meglátták, Dmitrijhez szaladtak, és mindannyian egyszerre próbálták megölelni. Monsieur Cubat, a francia mesterszakács nagy fájdalmára a cár az egyszerű ételeket részesítette előnyben, mint a borscs és a sült hal. Ezúttal a kedvenc fogását tálalták fel: sült malacot tormával.

– Hiányoltunk húsvétkor, Dmitrij – szólt a cár.

– Nem lett volna szabad elutaznod – pirított rá Olga nagyhercegnő. – Rossz fiú vagy!

Dmitrij felnevetett. Olga volt a legélesebb eszű gyerek, de egyben a legrakoncátlanabb is.

– Bocsásson meg, kis fenséged, de megígértem Bikov grófnak, hogy meglátogatom, és ellenőrzöm új kastélyán az utolsó simításokat.

Mikor a gyerekekhez szóltak, a szülők ezt mindig oroszul tették, és Dmitrij is követte példájukat. A cári pár egymás között angolul beszélt, ilyenkor a herceg is angolra váltott. A nyelvválasztásnak köze volt Alexandra származásához: Viktória királynő unokájaként már hatéves korától, édesanyja halálától kezdve az angol anyakirálynővel élt, és ízig-vérig angol kisasszony lett belőle. Alexandra Miklóssal kötött házassága előtt csupán egy hónappal érkezett meg új hazájába, ezért az orosz nyelvvel kezdetben meggyűlt a baja, és még most is erős akcentussal beszélte.

Dmitrij mindig boldognak érezte magát a körükben, részben talán azért, mert barátja ilyenkor adta leginkább önmagát. A nyilvánosságtól távol a cár legszívesebben egyszerű parasztblúzt viselt csizmaszárba tűrt bricsesznadrággal. A magánéletben előnyben részesített mindent, ami orosz. Egyszer elárulta Dmitrijnek, mennyire neheztel Nagy Péterre, amiért Szentpétervárt nyugati stílusban építette, és alattvalóit büntetés terhe mellett kényszerítette a nyugati életstílus és öltözködés felvételére.

Ebéd közben a nagyhercegnők csacsogva újságolták el neki, mi minden történt velük az ünnepek alatt.

– Én ettem meg a legeslegnagyobb szelet paskát – hencegett Mária.

– De én nyertem a tojásversenyt – énekelte Tatjána. Családi hagyomány volt, hogy húsvétkor az asztalszomszédok összeütötték főtt tojásaikat, és az nyert, akié ép maradt.

– És képzeld, Anasztázia alattomban leharapta a csokinyuszim fülét, mikor éppen nem figyeltem – panaszolta Olga, mire Anasztázia büszkén rávigyorgott Dmitrijre.

– Tessék, drágám – szólt Miklós, miközben átnyújtott egy szelet fekete kenyeret Alexandrának, amit az imént vajazott meg. A hercegnek feltűnt, Alexandra milyen meleg pillantással viszonozta az apró gesztust. A legtöbb arisztokrata házassággal szemben, melyek nagyrészt politikai vagy pénzügyi megfontolásokból köttettek, a cári pár házasságának alapja az igaz szerelem volt. Miklós már az 1894-es menyegzőjüket megelőző öt évben szerelmes volt Alexandrába, és még most, 1903-ban is úgy viselkedtek egymás közelében, mint egy fiatal szerelmespár. A herceg emlékezett, mikor Miklós egy bizalmas beszélgetésük során úgy fogalmazott: „ez Isten ajándéka, mely napról napra egyre növekszik bennünk.”

Dmitrij egyszerre csodálta és irigyelte barátja szerencséjét. Larával kötött házassága elején, mintegy tíz évvel ezelőtt neki is volt része ebben az ajándékban. Egymás iránt érzett szenvedélyük épp ilyen erős volt annak idején. Nem a család által elrendezett házasság volt az övék sem, később mégis minden másképp alakult. Pontosan emlékezett a pillanatra, amikor minden megváltozott.

– Dorogin ezredes, Larissza? – hitetlenkedett Dmitrij földbe gyökerezett lábbal felesége budoárjában.

Lara nem válaszolt, hanem tovább fésülködött a tükör előtt. Végül kelletlenül felé fordult, arca kifejezéstelen maradt.

– Igen, Dmitrij, már majdnem két hónapja viszonyunk van.

– Én nem hittem a pletykának, de az nem akart csitulni. Tudnom kellett. Tegnap az ezredes lakása előtt vártam, és éjfél előtt láttalak téged kijönni.

– Sajnálom, ha fájdalmat okoztam.

– De azért szeretsz még? Mert én tiszta szívemből szeretlek, Larissza.

Lara nem válaszolt, csak a szőnyeget nézte.

– Válaszolj, az Isten szerelmére! – kiáltotta Dmitrij a könnyeivel küszködve.

Nem kapott választ. Sosem hallott még mélyebb csendet azelőtt. Mélyütésként érte a felismerés, hogy a csend volt felesége válasza.

– Mindig oly büszke voltam rád, amiért soha nem engedtél a férfiak ostromának. Azt hittem, a szerelmünk különleges, és te ugyanolyan hű leszel hozzám, mint amilyen én voltam hozzád.

– Ne légy ennyire provinciális, drágám. Mindenkinek vannak kalandjai. Annyi férfi rajong értem; nyilván megérted. Az élet rövid. Neked is jót tenne néhány affér, legalább most már lelkifurdalás nélkül szórakozhatsz – zárta le a témát Lara, azzal újra a tükör felé fordult.

Dmitrijt mellbe vágta felesége kegyetlensége. Kábultan támolygott ki a szobából, majd a házból. Órákig ténfergett a rakparton, mint egy holdkóros. Amikor végül hazaért, Lara cselédlánya közölte vele, hogy úrnője házon kívül van.

Mivel a válás szóba sem jöhetett arisztokrata körökben, Dmitrij végül maga is házasságon kívül keresett kielégülést. Első szeretőjével, a fiatal Marija Belijával szenvedélyes, de szeretetmentes viszonyt folytatott, ami a testi örömök terén emlékezetes maradt, de érzelmileg nem érintette meg. Szigorszkij grófnővel folytatott második afférja úgy egy hónapig tartott, és nem sokban különbözött első félrelépésétől, ahogy az azt követő számos viszonya sem az elmúlt nyolc év során. Talán csak Betsey hercegnővel folytatott, majd’ egy évig tartó kapcsolata volt tartalmasnak nevezhető, de az sem volt igazi szerelem.

Így aztán Lara és Dmitrij is a cári udvarban megszokott kettős életet élte: kifelé egy rendes főnemesi házasság látszatát mutatták, a színfalak mögött pedig diszkrét kalandokat folytattak.

Dmitrijt annyira elragadták keserű emlékei, hogy csak késve tudatosultak benne Miklós szavai.

– Dmitrij, véleményed szerint ki Oroszország legnagyobb zeneszerzője? – kérdezte a cár.

– Ez könnyű kérdés, Miklós. Természetesen az egyedülálló és megismételhetetlen Csajkovszkij.

– A kedvenc orosz komponistánk! Szerintem elérkezett az ideje, hogy a birodalom méltó emlékművel tisztelegjen történelmének legnagyobb zenei géniusza előtt, nem gondolod?

– Régen esedékes – értett egyet a herceg.

– Hát akkor, kedves barátom, tervezz Csajkovszkijnak egy olyan emlékművet, amilyet nem látott még a világ. Nemcsak egy szobrot, hanem egy egész komplexumot, hangversenyteremmel, konzervatóriummal és egy zenei könyvtárral, mely tartalmazza egész életművét.

– Micsoda határtalan megtiszteltetés ez, felség! Kimondhatatlanul hálás vagyok! – válaszolta Dmitrij az őszinte meghatottságtól szinte kiáltva.

– A Nyevszkij proszpekt közelében, valahova a Gribojedova csatorna partjára terveztem megépíteni – mondta a cár széles mosollyal az arcán.

Dmitrij teljesen a bejelentés hatása alá került. A cár már eddig is elhalmozta különféle megbízásokkal. Hidak, könyvtárak és középületek tervezését bízta rá, mint például a Birodalmi Adóhivatalét, de messze ez volt a legkitüntetőbb, legnagyobb presztízzsel járó feladata.

– Máris nekiállok a vázlatoknak – mondta lelkesen, és valóban késztetést érzett rá, hogy a cárt faképnél hagyva azonnal a stúdiójába rohanjon.

Örömét látva a nagyhercegnők csöpp kis tenyerükkel tapsikoltak és lelkendeztek.

– Te vagy az építészmérnökök Csajkovszkija! – kiáltotta Olga.

– Mindjárt te jutottál eszünkbe, amikor felmerült az emlékmű gondolata – mondta a cárné mosolyogva.

Dmitrij hálásan visszamosolygott rá. Még ha a ceremóniákért élő udvaroncok szemében a cárné nem is felelt meg az uralkodókról alkotott képnek, Dmitrij tudta, egész lénye egy fejedelmi kvalitásokkal felékszerezett tünemény. A herceg gyönyörűnek látta hatalmas, szürke szemével, tejfehér bőrével és különleges, rózsaarany színű hajzuhatagával. Alexandra szinte mindig magas gallérú ruhákat viselt, melyek még inkább kiemelték elegáns nyakát. Dmitrij néha úgy érezte, egy egészen kicsit szerelmes is belé.

– Azt akarom, hogy ez az épület oroszos legyen, ne pedig nyugati stílusú. Ezt a párizsi art nouveau irányzatot igen tetszetősnek találom – jegyezte meg a cár. – Néhányan már kísérleteztek egy orosz változat kidolgozásával, de eddig nem sok eredménnyel. Talán neked sikerül. Felhasználhatnál némi moszkvai vagy kijevi stíluselemet.

A cár volt a művészetek legfőbb patrónusa, így lépést tartott a legújabb trendekkel, és élvezte, ha kéretlen tanácsokkal láthatja el Dmitrijt. Szerette, ha minden, általa támogatott műalkotásnak van valami orosz ihletése.

– Igen, felség, kétségkívül nagyon érdekes irányzat.

Dmitrij ismerte az új stílust, mely Párizsból érkezett az 1890-es években, és már sikerült gyökeret vernie orosz földön is. Az új divat mindig késve érkezett Oroszországba, de ez máris kezdett meghonosodni. A herceg magazinokban gyakran találkozott fotográfiákkal az irányzat legnevesebb képviselői, Henry van de Velde és Victor Horta munkáiról. A herceg az 1900-ban rendezett Párizsi Világkiállításra is ellátogatott, ahol a szecesszió legelőször bemutatkozott. Hithű klasszicistaként nem sokra tartotta ezt a könnyed, szeszélyes stílust.

– Amikor az ember azt mondja valamire, „érdekes”, az azt jelenti, hogy túl udvarias kifejezni a nemtetszését.

Dmitrij egy vigyorral ismerte el, hogy barátja átlátott a szitán.

Az ebéd befejeztével a cár felemelte kezét.

– Most folytatnom kell a munkát, de előbb hadd mutassunk neked valami különlegeset.

Intett a hercegnek, hogy kövesse, de a gyerekek úgy döntöttek, a gesztus nekik is szól, így a felnőttek sarkában maradtak. A cárnő búcsút vett Dmitrijtől, Jim pedig kitárta az ajtót. Az ebédlőből a cár dolgozószobájába mentek, ahol Dmitrij szeme rögtön felcsillant, amint megpillantotta, mi áll Miklós íróasztalának közepén.

– Íme, az idei húsvéti Fabergé tojás, Sunny húsvéti ajándéka. Nagy Péter tojásnak neveztem el.

Vajon létezik olyasmi Oroszországban, amiről Larának nincs tudomása? – ötlött fel a hercegben. Neki kellene igazgatnia az Ohranát, a birodalom titkosrendőrségét. A legújabb tojás saját háromlábú állványán állt. A héjon aprólékosan kidolgozott arany sáslevelek koszorújában a Téli Palota miniatűr festménye ékeskedett apró gyémántokkal keretezve. Ahogy a cár felnyitotta a tojás zsanéros fedelét, láthatóvá vált Nagy Péter cár aranyból készült aprócska lovasszobra, amint egy fekete sziklán ágaskodik. A szobor tökéletes mása volt az eredetinek, amely a Téli Palotát díszítette. Talán egy hüvelyk magas lehetett, és Fabergétől megszokott módon minden egyes részlete aprólékosan kidolgozott.

– Lélegzetelállító! – Dmitrij közelebb hajolt, majd körbesétálta az asztalt, hogy minden irányból megcsodálhassa a remekművet. – Peter Carl Fabergé egy valóságos zseni, és ez minden egyes, általa tervezett tárgyból nyilvánvaló.

Fabergé csak Szentpéterváron kétszáz kézművest alkalmazott, és voltak fióküzletei Londonban, Párizsban és Moszkvában is. Az európai királyi házak beszállítójaként rendkívüli ékszerekkel és dísztárgyakkal látta el a társadalom krémjét, többek között a cár nagybátyját, VII. Eduárd királyt is. A francia származású orosz ékszerész keze alól tehát nemcsak cári tojások kerültek ki, hanem aprólékosan megtervezett és gyönyörűen kivitelezett tárgyak elképesztő választéka – brossok, cigarettatárcák, nyakékek, órák, mandzsettagombok, sőt képkeretek is. Ha valakinek arra volt szüksége, akár gyémántberakásos kötőtűket is vásárolhatott az üzleteiben. Egyetlen orosz főnemesi ünnepség sem lehetett teljes Fabergé műhelyéből származó ajándékok kiosztása nélkül.

– Fabergé legkreatívabb alkotásai akkor is a birodalmi húsvéti tojások maradnak, melyek apám kezdeményezésére születtek – mondta a cár büszkén.

Miklós folytatta az apja, III. Sándor cár által 1885-ben elindított hagyományt, miszerint az udvar minden évben megbízta Fabergét két húsvéti tojás elkészítésével: egyet a néhai cár özvegye, egyet pedig a cárné számára. A tervezésben és az anyagválasztásban Fabergé szabad kezet kapott, ő pedig féltve őrizte a készülő tojások terveit. Minden alkotásának közös eleme volt, hogy belsejében valamilyen meglepetést rejtett. A legelső remekmű a Tyúktojás nevet viselte. A színarany tojás fehér zománcbevonatot kapott, és egy aprócska aranykotlós ült benne. Fabergé csak a témát választotta meg, és hagyta, hogy legkiválóbb ötvösmesterei kidolgozzák a legapróbb részletekig.

– Tudod, Miklós, mielőtt a Párizsi Világkiállításon először bemutatták őket a nagyközönségnek, az udvaron kívüli világnak fogalma sem volt róla, hogy egyáltalán léteznek – mondta Dmitrij, miközben a Nagy Péter tojást csodálta. – Egy egészen kicsit irritál, hogy többé már nem csak a mi kis titkunk.

Miklós megveregette a herceg hátát, és bólintott.

– Mama ugyanígy érez.

– Ezúttal milyen meglepetésben volt része ő cári fenségének?

– Az alkotás neve Dán jubileumi tojás. Kék-fehér zománcborítást kapott, és a szülei portréját tartalmazza.

– Biztosan meg lesz hatva.

Az özvegy cárné, Mária Fjodorovna származását tekintve dán hercegnő volt, aki az Anyicskov-palotában lakott Szentpéterváron, de az év egy részét Koppenhágában töltötte, és jelenleg is épp ott tartózkodott.

– Remélem, hamarosan megcsodálhatom.

Dmitrij kedvelte az özvegyet, bár ő is Alexandra kritikusai közé tartozott, ami nagyban hozzájárult a cárné elutasítottságához.

– Fogadok, neked még mindig a Transzszibériai vasút tojás a kedvenced.

Miklósnak igaza volt. Az 1901-ben alkotott tojás az akkor építés alatt álló kolosszális vasútvonal emlékére készült. A héj külső felszínénén a vasút nyomvonalát a Csendes-óceánig egy vert ezüstbe vésett Eurázsia-térképen ábrázolták. Az igazán lenyűgöző azonban a benne rejlő meglepetés volt: egy lokomotív, és a Szibériai Expressz öt kocsijának méretarányos makettje, melyek összekapcsolva egy láb hosszú szerelvényt alkottak. Egy ékszernek is beillő kulcs eltekerése után az aranyból és platinából vésett kis vonat el is indult. A mesterségbeli tudás és aprólékos kidolgozottság hihetetlen példájának számított, mellyel egyik tojás sem ért fel a herceg szemében. Dmitrij nem irigyelte Fabergét. Minden egyes mestermunka csak még nehezebbé tette egy azt felülmúló darab létrehozását.

– Igen, valóban az a kedvencem. Gyakran ellátogatok a kiállítóterembe, hogy gyönyörködjek benne.

A cári gyűjtemény legtöbb Fabergé-darabját a Sándor-palotában, egy erre a célra kialakított teremben őrizték Carszkoje Szelóban, a cár városon kívüli birtokán. A cárné és a cári özvegy is tartott néhány – számukra különösen kedves – darabot saját rezidenciáján. Olga megrángatta Dmitrij zakójának ujját.

– Az én kedvencem a Gyöngyvirágos tojás, mert van rajta egy kép rólam – mondta Olga.

– Meg rólam is! – kiáltott Tatjána felháborodva, amiért róla megfeledkeztek. A szóban forgó tojás elütött a többitől, mert szecessziós stílusban készült. A rózsaszín zománc héját gyöngyvirágok pettyezték, melyek mindegyikét apró gyémántokkal koronázott igazgyöngyből munkálták meg.

Dmitrij szeretetteljes mozdulattal megsimogatta Tatjána tarkóját, és magához vonta. A kislány szorosan átölelte a férfi combját, mint egy kis majom. „Milyen csodálatos érzés ez” – gondolta, miközben Tatjána selymes haját simogatta. A nagyhercegnő csak nem eresztette el, és Dmitrij nem is bánta. Rettenetesen vágyta az ehhez hasonló élményeket, mint amilyen egy gyermek ölelése, a hajának simogatása vagy álmának őrzése. És sóvárgását még tovább fokozta a tudat, hogy soha nem lehet része benne. Lara kétévnyi próbálkozás dacára sem esett teherbe. Felesége hűtlensége óta pedig nem osztották meg az ágyukat soha többé.

– Add oda Dmitrij ajándékát, papa! – kiáltotta Olga. Tatjána elengedte a herceg lábát, és vidáman szökdécselve tapsikolni kezdett.

– Dmitrij Szergejevics, fogadd szeretettel ajándékunkat húsvét alkalmából. – Azzal átnyújtott egy gyönyörű cigarettatárcát, melynek halványkék zománcmázában ülő apró briliánsok százai egy András-keresztet formáztak. A herceg építészként és kifinomult ízlésű emberként értékelte a tényt, hogy Fabergé nem a drágakövek hivalkodó halmozásával akart feltűnést kelteni, hanem alárendelte őket az összbenyomásnak. Inkább a hihetetlen árnyalatokban irizáló zománcborítást hagyta dominálni. A fém felületének bevonatát a hajszálvékony üvegporréteg szemcséinek hatszáz fokon történő összeolvasztásával érte el. Fabergé géniusza abban mutatkozott meg, hogy számos egymást fedő réteg alkalmazásával megsokszorozta a fénytörések számát, amitől a cigarettatárca a kék, a bíbor, a zöld és a rózsaszín számtalan árnyalatában játszott.

– A kedvenc török cigarettáiddal töltettük meg – mondta Olga lelkesen.

– Hálásan köszönöm, felség – mondta Dmitrij meghajolva. – Azt hiszem, máris kipróbálom az ajándékomat.

– Túl sokat dohányzol, Dmitrij – feddte meg Tatjána, arcán rosszalló kifejezéssel.

– És eszedbe ne jusson elmenni Lara ajándéka nélkül! – rendelkezett Olga.

– Egy gyönyörű Fabergé hajkefe meg fésű van a dobozban, amit én választottam! – büszkélkedett Tatjána.

– Most vissza kell térnem a birodalom ügyeihez – szólt a cár. – A kisinyovi zavargások nagy visszhangot keltettek. Mindenkinek van valami véleménye – bosszankodott. – Még Teddy Roosevelt is hangot adott nemtetszésének.

Dmitrij száján majdnem kicsúszott, hogy Kisinyovban látott egy szekérderéknyi hullát, de a gyerekekre tekintettel inkább nem szólt. Kisinyovból hazafelé a vonaton nem tudott szabadulni a halott gyerek emlékétől, de hazatérése óta egyre ritkábban jutott eszébe. Most azonban Miklós szavai visszarepítették az időben. Dmitrijben felmerült, hogy valószínűleg senki sem számolt be a cárnak, mekkora vérfürdővel járt a zavargás.

– Hazafelé jövet valóban láttunk… – próbálkozott, de Miklós félbeszakította.

– A zsidók uzsorások, akik kihasználják az egyszerű parasztokat, vagy kocsmárosok, akik lerészegítik őket. Nem csoda, hogy időnként a nép elkeseredésében önbíráskodásra ragadtatja magát – szólt a cár ingerlékeny hangon.

Miklós a karjába kapta Tatjánát, cuppanós csókot adott az arcára, majd kitessékelte a szobából a testvérei után.

Az ajtónálló ekkor látogató érkezését jelentette.

– Á, Von Pleve megérkezett.

Vjacseszlav von Pleve mélyen meghajolt, miután átlépte a küszöböt. Erős testalkatú, rozmárbajszú férfi volt a belügyminiszter, és ő igazgatta a Cári Rendőrséget is. Egyelőre hallgatott, mivel az udvari etikett szerint senki sem szólíthatta meg a cárt, míg engedélyt nem kapott.

– Von Pleve véleménye szerint a forradalmi mozgalmat zsidók vezetik. Nyilván emlékszel, Dmitrij, hogy nagyapámat is a zsidók ölték meg.

A herceg gyerek volt még, mikor merényletet követtek el III. Sándor cár ellen, aki felszabadította a jobbágyokat, és enyhítette a zsidók életét korlátozó intézkedéseket. 1881-ben az utcán bombát hajítottak a lába elé. A haldoklót szó szerint darabokban vitték a palotába, ahol az unokája szeme láttára lehelte ki lelkét egy vértől csatakos szófán. Miklós sohasem heverte ki a lelki megrázkódtatást.

– Ez itt a földmérők rajza az emlékmű építésére kijelölt telekről – nyújtott át egy tekercset a cár.

Ekkor egy szolga lépett a dolgozószobába, a kezében tartott ezüsttálcán a cár aznapi postájával.

– Talán anyám is írt nekem. Már meg kellett kapja az ajándékát – mondta izgatottan a cár, miközben leveleit válogatta. – Ez meg mi? Azt írják, „saját kezébe” – emelt fel egy kis csomagot. – Szuezi bélyeg van rajta.

Mikor kinyitotta, nem volt benne más, mint egy koszos kék rongydarab. Miklós arcán zavarodott kifejezés jelent meg.

– Szuez, Egyiptom? Ne érjen hozzá, felség! Dobja a földre! – üvöltötte Von Pleve. Miklós azonnal úgy is tett.

– Pestissel fertőzték meg! – mondta Von Pleve meggyőződéssel.

Dmitrij küzdött a késztetéssel, hogy azonnal kirohanjon a szobából. Kétségbeesetten körbehordozta tekintetét, míg meg nem akadt egy méretes ollón, ami Miklós íróasztalán feküdt. Csipeszként használva felvette a rongydarabot, és a fém szeméttartóba ejtette, amit Von Pleve kapott fel a padlóról. A miniszter kikiabált a testőreinek, hogy jöjjenek be.

– Az Ohrana laboratóriumában meg fogják vizsgálni, de fogadni mernék, hogy ez pestis.

A szemetest tartó rendőrtiszt szeme elkerekedett, és nagyot nyelt. A vödröt messze eltartotta testétől, mintha királykobra tekergőzne benne, majd kióvakodott vele a szobából.

– Ez halálosabb, mint akármilyen bomba! – kiáltotta Miklós. – Az egész palota… még a gyerekek is megfertőződhettek volna!

Dmitrij hitetlenkedve rázta fejét. Ki akarhatja, hogy a cár és családja ilyen rettenetes halált haljon? Mit tett Miklós, hogy ezt érdemelje?

Négy

– Isten hozta itthon, Kátya úrnő!

Doktor Kátya Alekszandrovna Golicina boldog volt, hogy otthon lehet. Mikor a drozski végre megállt a ház előtt a Konnogvardejszkij körúton, repeső szívvel fordította arcát a háromemeletes családi fészek tizenegy ablakából áradó meleg fény felé.

A fárasztó utazás befejeztével a bejáratban álló, mélyen barázdált arcú komornyik ismerős alakja szívmelengető látvány volt a szemében. Annak idején, mielőtt 1861-ben felszabadították őket, a szolgáknak két fajtája létezett: a jobbágyok, akik földet műveltek, és a háziszolgák, akik inasként szolgálták gazdáikat. Szabadságukat harminc rubelért vásárolhatták meg, vagy tovább kellett szolgálniuk még két évet. Szása az utóbbit választotta, de a két év lejártával esze ágában sem volt otthagyni a családot, melyet összesen már ötvenkét éve szolgált. Szása ugyanolyan lojális volt Kátyához, mint annak idején a nagyapjához.