Borítószöveg

A félkegyelmű Dosztojevszkij egyik legnépszerűbb és legnagyobb hatású regénye – ellentmondásos remekmű, amelynek nemcsak kritikai utóélete, hanem már születése sem volt mentes a szélsőségektől, a végletek közötti ingázás jellegzetesen dosztojevszkiji vonásától. A hitelezői elől külföldre menekült, adósságait szerencsejáték-függőséggel tetéző szerző ugyanis bevallottan nem kisebb célt tűzött ki maga elé, mint egy „tökéletes szépségű személyiség” ábrázolását.

A krisztusi vonásokkal felruházott címszereplő, miután éveket töltött egy svájci szanatóriumban, Pétervárra érkezik, ahol rögvest szerelmi, pénzügyi és politikai intrikák középpontjába kerül. A társasági életben esetlen, gyermekien naiv és jóságos Miskin herceg felbukkanása ideig-óráig felrázza heves érzelmek és önző érdekek mozgatta környezetét. Ám hiába hősünk minden tragikomikus igyekezete, még a hozzá legközelebb állók, vagyis a lobbanékony Rogozsin, valamint az ellenállhatatlanul gyönyörű, ámde kétes hírű Nasztaszja Filippovna sorsán sem képes javítani – hármójuk szövevényes viszonya végzetesnek bizonyul.

A félkegyelmű időtlen klasszikus az emberi természet mélyén rejlő kínzó kételyekről és szenvedélyekről... és a szépségről, amely talán, talán megválthatná a világot.

„Ezek a Karamazovok, Miskin hercegek, Raszkolnyikovok, ezek az ördöngösök, ezek a megszállottak nem azért lépnek elénk, hogy ezer oldalon át valamilyen különös, érdekes, tanulságos, felemelő vagy megríkató történetet elbeszéljenek; nem, Dosztojevszkij hősei örökké ezt a pillanatot készítik elő, mikor az ember megmutatja lényének eddig nem ismert, fel nem tárt mélységeit, mikor az ember a legmélyebb megalázottságból, szenvedésből, vagy gyalázatból fordítja arcát Istene felé.”

Márai Sándor

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Ф. М. Достоевский: Идиот

Полное собрание сочинений в 30-и томах. тт. 8–9.

Издательство „Наука” ленинградское отделени, Ленинград, 1973–74.

Fordította Makai Imre

Hungarian translation © Makai Imre jogutódja, 2025

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Borítóterv © Szabó Levente

Minden jog fenntartva

ISBN 978-963-620-497-6

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Turi Márton

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ELSŐ RÉSZ

1

November végén, egy olvadásos napon, reggel kilenc órakor, a Pétervár–Varsó vasútvonalon teljes gőzzel közeledett a vonat Pétervár felé. Olyan nyirkos és ködös volt az idő, hogy alig akart kivilágosodni; a pályától jobbra és balra tízlépésnyire is nehezen lehetett látni a kocsi ablakából. Az utasok közt voltak olyanok is, akik külföldről tértek haza; ám a harmadik osztályú fülkék voltak a legzsúfoltabbak, ahol – rövid távolságra – csupa-csupa kisember utazott ügyes-bajos dolgaiban. Ahogy ilyenkor lenni szokott, mindenki fáradt volt, átfagyott, az átvirrasztott éjszaka után mindenkinek elnehezült a szeme, és olyan halvány lett az arca, mint a köd.

Egy harmadik osztályú kocsiban, közvetlenül az ablaknál, hajnal óta egymással szemben ül két utas – mindkettő fiatal, nem valami jól öltözött, mindkettőnek alig van csomagja, mindkettejüknek eléggé figyelemre méltó az arca, és végül mindketten szeretnének beszédbe elegyedni egymással. Ha mindketten tudnák egymásról, miért olyan különösen figyelemre méltók ebben a pillanatban, akkor bizonyára elcsodálkoznának azon, hogy a véletlen ilyen furcsa módon egymással szembe ültette őket a pétervár–varsói vonatnak egy harmadik osztályú kocsijában. Egyikük huszonhét éves, alacsony, göndör, csaknem fekete hajú férfi, szürke szeme kicsiny, de tüzes. Orra széles és lapos, arccsontja kiáll; vékony szája állandóan valami szemtelen, gúnyos, sőt kaján mosolyra görbül; de homloka magas, jó formájú, és megszépíti arcának kevésbé nemes vágású alsó részét is. Különösen feltűnő ezen az arcon az a halálos sápadtság, amely a kimerültség bélyegét nyomta az egyébként eléggé erős testalkatú fiatalember egész külsejére, meg valami szenvedélyes, szinte már szenvedő vonás, amely sehogy se vág össze szemtelen és durva mosolyával, szúrós és öntelt tekintetével. Melegen van öltözve: fekete kelmével bevont, bő báránybőr bunda van rajta; nem is fázott az éjszaka, mialatt szomszédja kénytelen volt elviselni hátán a nyirkos, novemberi orosz éjszaka minden kellemességét, amelyre nyilvánvalóan nem volt elkészülve. Az utas eléggé bő és vastag, ujjatlan köpenyt visel, óriási csuklyával, pontosan olyat, amilyet valahol messze külföldön, Svájcban vagy például Észak-Olaszországban hordanak télen a gyakran utazók, akik persze nem számítanak olyan nagy távolságra, mint amilyen hosszú az út Eidkuhnentől Pétervárig. De ami megfelelt és teljesen kielégítő volt Olaszországban, az nem bizonyult valami alkalmasnak Oroszországban. A csuklyás köpeny gazdája is huszonhat vagy huszonhét éves fiatalember, a közepesnél valamelyest magasabb termetű, sűrű haja hirtelenszőke, orcája beesett, hegyes, gyér szakálla csaknem egészen fehér. Szeme nagy, kék és figyelmes, tekintetében van valami nyugodt, de nyomasztó vonás: tele van azzal a különös kifejezéssel, amelyről némelyek első pillantásra felismerik az epilepsziás beteget. Máskülönben kellemes a fiatalember vékony és szikár arca, de színtelen, most pedig szinte kékre fagyott. Kezében színevesztett, ócska selyemsálból való lapos bugyor himbálózik, bizonyára abba van belekötve egész poggyásza. Lábán vastag talpú, bokavédős cipő – egész viselete elüt az orosztól. Városi bundás, fekete hajú szomszédja mindezt szemügyre vette, javarészt azért, mert nem volt egyéb dolga, és végül azzal a tapintatlan, gúnyos mosollyal, amelyben néha oly hanyagul, teketória nélkül nyilvánul meg az emberek elégedettsége felebarátjuk kellemetlenségei láttán, azt kérdezte:

– Fázik?

És mozgatni kezdte a vállát.

– Nagyon – felelte szomszédja rendkívül készségesen –, pedig hát most még olvad is. Mi volna, ha fagyna? Nem is gondoltam, hogy ilyen hideg van nálunk. Elszoktam tőle.

– Külföldről jön talán?

– Igen, Svájcból.

– Ejha! A teremtésit!…

A fekete hajú füttyentett egyet, és felkacagott.

Beszélgetni kezdtek. A svájci köpenyes lenszőke fiatalember meglepő készséggel válaszolt fekete szomszédjának minden kérdésére, mintha nem is sejtette volna, mennyire nem helyénvaló és fölösleges némelyik hanyagul odavetett kérdés. A többi között elmondta, hogy csakugyan rég, több mint négy év óta nem volt Oroszországban; hogy valami különös betegség, az epilepsziához vagy a vitustánchoz hasonló idegbaj: remegések és görcsök miatt vitték külföldre. A fekete többször is felnevetett, ahogy hallgatta; különösen jót nevetett akkor, amikor arra a kérdésre: „No és meggyógyították?” – a lenszőke azt felelte: „Nem, nem gyógyítottak meg.”

– Hehehe! Bizonyára kidobott egy csomó pénzt hiába, mi meg itt bízunk bennük – jegyezte meg epésen a fekete.

– Való igaz! – kapcsolódott bele a beszélgetésbe egy erős testalkatú, vörös orrú, bibircsókos, rosszul öltözött, negyven év körüli úr, egy írnokságnál megrekedt hivatalnokféle, aki mellettük ült. – Való igaz, kérem, csak zsebre vágják az oroszok minden pénzét!

– Ó, az én esetemben nagyon tévednek – vetette ellenük csendesen, békítő hangon a svájci beteg –, mindent persze nem tudok, így hát nem is vitatkozhatok, de az én orvosom az utolsó pénzéből adott még útravalót is, és csaknem két évig a saját költségén tartott.

– Mi az, talán nem volt senkije, aki fizessen? – kérdezte a fekete.

– Nem, mert Pavliscsev úr, aki ottani eltartásomról gondoskodott, két évvel ezelőtt meghalt; akkor írtam ide Jepancsina tábornoknénak, aki távoli rokonom, de nem kaptam választ. Így aztán hazajöttem.

– Hová haza?

– Vagyis hogy hol szállok meg? Azt még igazán nem tudom… csak úgy…

– Még nem döntötte el?

És mind a két útitársa újból jót nevetett.

– Talán bizony abban a bugyorban van minden vagyona? – kérdezte a fekete.

– Fogadni mernék, hogy így van – kapott a szón rendkívül elégedett arccal a vörös orrú hivatalnok –, és hogy egyéb málhája sincs a poggyászkocsiban; bár meg kell jegyeznem, hogy a szegénység nem szégyen.

Kiderült, hogy csakugyan így van: a szőke fiatalember, szokatlan sietséggel, ezt is mindjárt beismerte.

– Az ön bugyrának azért mégis van némi jelentősége – folytatta a hivatalnok, amikor kedvükre kikacagták magukat (érdekes, hogy a bugyor gazdája végül maga is nevetni kezdett, ahogy rájuk nézett, és ez még csak fokozta a másik kettő jókedvét) –, és bár fogadni mernék, hogy nincsenek benne külföldi pénzekből, Napóleon- meg Frigyes-aranyakból való tekercsek, sőt holland sárgacsikók sincsenek, amire már az ön külföldi cipőjét borító bokavédőből is következtetni lehet, azért… ha az ön bugyrához ráadásnak hozzáteszünk egy olyan állítólagos rokont, mint például Jepancsina tábornokné, akkor ez a bugyor is kap némi jelentőséget, magától értetődik, csak abban az esetben, ha Jepancsina tábornokné csakugyan rokona önnek, és ha ön nem téved, csupa szórakozottságból… ami nagyon könnyen megesik az emberrel, ha… túlságosan élénk a képzelete…

– Ó, megint eltalálta – kapott a szón a szőke fiatalember –, valóban csaknem tévedek, vagyis hát jóformán nem is rokonom; annyira nem az, hogy igazán nem is csodálkoztam rajta, hogy akkor nem válaszolt nekem. El voltam rá készülve.

– Kár volt pénzt kidobni a bélyegre. Hm… De ön legalább nyíltszívű és őszinte, ez pedig dicséretes dolog! Hm… Jepancsin tábornokot ismerjük, kérem, elsősorban azért, mert mindenki ismeri; és ismertük a megboldogult Pavliscsev urat is, aki Svájcban eltartotta önt, ha ugyan Nyikolaj Andrejevics Pavliscsev volt az, mert hát két Pavliscsev – két unokatestvér – volt. A másik mindmáig a Krímben él. A megboldogult Nyikolaj Andrejevics igen tiszteletreméltó ember volt, jó összeköttetései voltak, és annak idején négyezer jobbággyal rendelkezett…

– Pontosan így van: Nyikolaj Andrejevics Pavliscsevnek hívták – felelte a fiatalember, és figyelmesen, sőt fürkészve nézegette a mindentudó urat.

Egy bizonyos társadalmi rétegben akadnak néha – sőt eléggé gyakran is – ilyen mindentudó urak. Ezek mindent tudnak, agyuknak egész nyugtalan tudásszomja és minden képességük feltarthatatlanul egy irányba tör, természetesen azért, mert nem ismernek fontosabb létérdekeket és nézeteket – ahogy egy mai gondolkodó mondaná. A „mindent tudnak” szavakon egyébként igen korlátozott területet kell érteni: hol van állásban ez és ez, kik az ismerősei, milyen vagyona van, hol volt kormányzó, ki a felesége, mennyi hozományt kapott, ki az unokaöccse, ki a másod-unokatestvére, stb. stb. meg minden más efféle. Ezek a mindentudók többnyire lyukas könyökkel járnak, és havi tizenhét rubel fizetést kapnak. Azok az emberek meg, akiknek minden rejtett titkát tudják, természetesen még csak nem is sejtik, milyen érdeklődés fűti ezeket, holott közülük sokan határozottan vigaszt, önbecsülést, sőt magasabb szellemi kielégülést lelnek ebben a tudománnyal is felérő tudásban. Valóban – ez csábító tudomány is! Láttam már olyan tudósokat, irodalmárokat, költőket és politikusokat, akik csakis ebben a tudományban találták meg lelki békéjüket, legfőbb céljukat, sőt csakis ennek köszönhetik karrierjüket. A fekete hajú fiatalember az egész beszélgetés alatt ásítozott, minden cél nélkül kibámult az ablakon, és türelmetlenül várta már a végállomást. Szórakozott, nagyon is szórakozott, csaknem izgatott volt, sőt egy kissé furcsán is viselkedett: néha hallgatta is, meg nem is, amit szomszédjai beszéltek, rájuk is nézett, meg nem is, csak nevetgélt, és olykor maga se tudta, fel se fogta, min nevet.

– Bocsásson meg: kihez van szerencsém? – fordult a bibircsókos úr hirtelen a bugyros szőke fiatalemberhez.

– Lev Nyikolajevics Miskin herceg vagyok – felelte a fiatalember teljes készséggel, habozás nélkül.

– Miskin herceg? Lev Nyikolajevics? Nem ismerem, kérem. Sose hallottam, kérem – felelte eltűnődve a hivatalnok. – Nem a nevet, mert az történelmi név, Karamzin történelmében bizonyára, sőt egészen bizonyosan benne van, hanem az ön személyéről nem hallottam semmit; különben az is igaz, hogy a Miskin hercegekről ma már nem hallani semmit, mintha teljesen eltűntek volna.

– Nem csoda! – felelte mindjárt a herceg. – Miskin herceg nincs is több rajtam kívül; azt hiszem, én vagyok az utolsó. Ami pedig apámat és nagyapámat illeti, egyportás nemesek voltak. Apám egyébként hadapród, aztán hadnagy volt. De azt már nem tudom, hogy Jepancsina tábornokné, aki szintén utolsó a maga nemében, milyen ágon került ki ugyancsak a Miskin hercegnők közül…

– Hehehe! Utolsó a maga nemében! Hehe! No, ez ugyancsak kétértelmű – vihogott a hivatalnok.

Nevetett a fekete is. A szőke egy kissé meghökkent, hogy akaratlanul is sikerült egy – máskülönben eléggé rossz – szójátékot mondania.

– Higgyék el, egyáltalán nem szándékosan mondtam – magyarázta végül meglepetten.

– Hát persze, persze – bólogatott vidáman, megértően a hivatalnok.

– Hát aztán tanult is valamit ott, annál a professzornál? – kérdezte a fekete.

– Igen… tanultam…

– Én meg nem tanultam soha semmit.

– Én is csak egészen keveset – tette hozzá szinte bocsánatkérően a herceg. – A betegségem miatt nem tartották lehetségesnek, hogy rendszeresen tanítsanak.

– Rogozsinékat ismeri? – kérdezte hirtelen a fekete.

– Nem, egyáltalán nem ismerem. De hát én nagyon kevés embert ismerek Oroszországban. Ön Rogozsin?

– Parfjon Rogozsin vagyok.

– Parfjon? Csak nem abból a Rogozsin famíliából… – szólalt meg még jobban fontoskodva a hivatalnok.

– De igen, pontosan abból – vágott közbe gyorsan, udvariatlan türelmetlenséggel a fekete, aki egyébként egyszer sem fordult a bibircsókos hivatalnok felé, hanem kezdettől fogva csakis a herceghez beszélt.

– Hogyhogy? – A hivatalnok sóbálvánnyá meredt ámulatában, majd kiugrott a szeme, az arca meg egyszeribe valami áhítatos, szolgalelkű, szinte ijedt kifejezést öltött. – Szemjon Parfjonovics Rogozsinnak, annak az örökös díszpolgárnak a fia, aki egy hónappal ezelőtt hunyt el, és két és fél milliós tőkét hagyott hátra?

– Hát te honnan tudod, hogy két és fél milliós tőkét hagyott hátra tisztán?! – vágott közbe a fekete, de ezúttal se méltatta a hivatalnokot még egy pillantásra sem. – Nézze meg az ember! (A hercegre kacsintott.) Hát mi hasznuk van ezeknek abból, hogy rögtön ugranak az embernek a talpát nyalni? Az igaz, hogy jó atyám meghalt, de az is igaz, hogy én most (immár egy hónappal később) jóformán mezítláb utazom haza Pszkovból. Sem az a gazember testvérem, sem az anyám nem küldött se pénzt, se értesítést… semmit. Kutyába se vesznek! Forrólázban feküdtem Pszkovban egész hónapon át!…

– De most aztán több mint egymilliócskát tetszik kapni. Legalább annyit. Ó, uramistenem! – mondta a hivatalnok, és összecsapta a kezét.

– Hát mi kell ennek, mondja, kérem! – Rogozsin ingerülten és bosszúsan megint feléje intett. – Hisz úgysem adok egy kopejkát se neked, még ha a fejed tetején táncolsz, akkor sem!

– Pedig táncolok, pedig én táncolok!

– Nézd csak! Én pedig nem adok és nem adok, akkor se, ha egy hétig táncolsz!

– Hát ne adj! Úgy kell nekem! Ne adj! Mégis táncolok. Otthagyom a feleségemet, apró gyermekeimet… de táncolni fogok előtted! Szerezd meg nekem ezt a gyönyörűséget!

– Pfuj! – köpött egyet a fekete. – Öt héttel ezelőtt ugyanúgy, mint ön – fordult a herceghez –, egy kis bugyorral menekültem jó atyámtól Pszkovba, a nagynénémhez; ott ágyba döntött a forróláz, úgyhogy apám a távollétemben halt meg. Megütötte a guta. Isten nyugosztalja a megboldogultat, de engem akkor kis híján agyonvert! Bizony isten, mondom, herceg, higgye el! Ha akkor nem menekülök el, agyonver.

– Megharagította valamivel? – kérdezte a herceg, és különös kíváncsisággal nézegette a bundás milliomost. Bár voltaképpen a milliós örökség is eléggé figyelemre méltó volt, a herceget valami más is meglepte és érdekelte; meg aztán maga Rogozsin is szívesen választotta beszélgetőtársául a herceget, jóllehet nem annyira szellemileg, mint inkább gépiesen kívánta a beszélgetést, inkább csak szórakozottságból, mint közlékenységből, inkább abból a nyugtalan és izgatott vágyból, hogy legalább ránézhessen valakire, és elcsevegjen egyről-másról. Úgy rémlett, hogy még most is lázas, vagy legalábbis rázza a hideg. Ami a hivatalnokot illeti, valósággal csüggött Rogozsinon, lélegzeni se mert, leste, latolgatta minden szavát, mintha gyémántot keresne köztük.

– Megharagudott, persze hogy megharagudott, talán volt is rá oka – felelte Rogozsin –, de engem inkább a testvérem bosszant. Anyámról nincs mit mondanom, öregasszony, a Minyeji-Csetyjit{1} olvassa, vénasszonyokkal üldögél, és mindig az történik, amit Szenyka, a testvérem akar. És miért nem értesített ő idejében? Világos dolog! Igaz ugyan, hogy akkor eszméletlenül feküdtem. Meg aztán, azt mondják, küldtek is táviratot. De hát az én nagynénémnek ugyan hiába küldenek táviratot. Harminc éve özvegykedik, reggeltől éjszakáig az istenes bolondjai közt ül. Apácának ugyan nem apáca, de még annál is rosszabb. Megijedt a sürgönytől, fel se bontotta, hanem elvitte a rendőrségre, úgyhogy még most is ott hever. Csak Vaszilij Vasziljevics Konyev rántott ki a bajból, ő megírt mindent. A testvérem éjjel levágta apám brokát szemfedeléről az öntött aranybojtokat: „Rengeteg pénzt érnek ezek” – mondta. Pedig hát már csak ezért az egy tettéért is Szibériába kerülhet, ha akarom, mert ez halottgyalázás. Hé, te madárijesztő! – fordult a hivatalnokhoz. – Mit mond a törvény: halottgyalázás ez, vagy sem?

– Halottgyalázás! Halottgyalázás! – erősítette meg rögtön a hivatalnok.

– És ezért Szibéria jár?

– Szibéria, Szibéria! Egyenest Szibériába!

– Még most is azt hiszik, hogy beteg vagyok – folytatta Rogozsin a herceg felé fordulva –, én meg egy szót se szóltam, hanem szép csendben, még betegen, vonatra ültem, és most megyek haza; nyiss ajtót, testvér, Szemjon Szemjonics! Megboldogult apám előtt jól befeketített, azt tudom. De az is igaz, hogy akkor Nasztaszja Filippovna miatt nagyon megharagítottam az apámat. Ebben már csakugyan hibás vagyok. Hálójába kerített a bűn.

– Nasztaszja Filippovna miatt? – szólalt meg behízelgő hangon a hivatalnok, mintha töprengene valamin.

– Úgysem ismered! – kiáltott rá türelmetlenül Rogozsin.

– Dehogyisnem ismerem! – felelte diadalmasan a hivatalnok.

– Ugyan már! Hát csak egy Nasztaszja Filippovna van a világon?! Különben is, pimasz dög vagy, mondhatom! Tudtam, hogy valami effajta dög mindjárt rám akaszkodik! – folytatta a herceg felé fordulva Rogozsin.

– Hátha mégiscsak ismerem! – mondta fészkelődve a hivatalnok. – Lebegyev mindenkit ismer! Most szidni kegyeskedik fenséged, de mit szól majd, ha bebizonyítom?! Az a Nasztaszja Filippovna lesz az, aki miatt az édesapja somfabottal akart a lelkére beszélni. Az a Nasztaszja Filippovna, családnevén Baraskova, ugyancsak előkelő hölgy, hercegnő a maga nemében, egy Afanaszij Ivanovics Tockij nevezetű emberrel tart ismeretséget, csakis ővele, egy földbirtokossal és nagytőkéssel, több részvénytársaság és pénzintézet tagjával, és ezen a néven igen jó barátságban van Jepancsin tábornokkal is…

– Ejha! No lám csak – mondta meglepődve Rogozsin. – Ez az ördögfattya csakugyan ezt is tudja.

– Mindent tud! Lebegyev mindent tud! Én, fenséges uram, két hónapig kocsikáztam Alekszasa Lihacsevvel, még az ön apjának a halála után is, és mindent, vagyis minden sarkot és mellékutcát ismerek. Lihacsev a végén már oda jutott, hogy Lebegyev nélkül egy lépést sem tudott tenni. Ő most az adósok börtönében van, de volt alkalma megismerkedni Armance-szal, Koraliával, Packaja hercegnővel, Nasztaszja Filippovnával, és még sok minden egyébbel is volt alkalma megismerkedni.

– Nasztaszja Filippovnával? Hát ő Lihacsevvel… – Rogozsin bőszülten nézett rá, elhalványult, és megremegett az ajka.

– N-nem! N-n-nem történt semmi! Semmi, az égvilágon! – felelte gyorsan észbe kapva a hivatalnok. – Lihacsev semmi pénzért nem tudott hozzáférkőzni! Nem, ő egészen más, mint Armance. Nála csak Tockij az egyetlen. Esténként a Nagy vagy Francia Színházban a saját páholyában ül. A katonatisztek persze mindenfélét összefecsegnek egymás között, de hát még ők sem tudnak bizonyítani semmit. „No, nézd csak – mondják –, ez az a Nasztaszja Filippovna” – ennyi az egész; ami pedig a továbbiakat illeti: semmi, de semmi. Mert csakugyan nincs semmi sem.

– Hát ez csakugyan így van – helyeselt a homlokát komoran ráncolva Rogozsin. – Annak idején már Zaljozsev is ezt mondta nekem. Én akkor, hercegem, az apám hároméves bekecsében szaladtam át a Nyevszkijen, ő meg kilépett az üzletből, és kocsiba ült. Rögtön elöntött a tűz. Találkoztam Zaljozsevvel, az nem hozzám való ficsúr: úgy jár, mint egy borbélysegéd, lornyettet hord, minket meg szégyenszemre zsírozott csizmában járatott, böjtös káposztalevesen tartott az apánk. Azt mondja, ez nem hozzád való, ez hercegnő, Nasztaszja Filippovnának hívják, a családneve Baraskova, Tockijjal él, Tockij meg most nem tudja, hogy szabaduljon meg tőle, mert ő már ugyancsak benne van a korban, ötvenöt esztendős, és Pétervár legszebb leányát akarja feleségül venni. De azért Zaljozsev bogarat tett a fülembe, azt mondja: ma láthatod Nasztaszja Filippovnát a Nagy Színházban, a balettelőadáson a saját páholyában, a földszinten fog ülni. Próbáljon meg csak elmenni valamelyikünk balettet nézni – menten megnyuvaszt, agyoncsap az apánk! De én titokban mégis elszaladtam egy órára, és ismét láttam Nasztaszja Filippovnát; egész éjjel nem aludtam utána. Másnap idead a megboldogult két ötszázalékos öt-ötezer rubeles értékpapírt, azt mondja: eredj, add el. Hétezer-ötszázat vigyél el Andrejevnek az irodába, fizesd be, a tízezerből visszajáró többi pénzt meg add ide nekem; ne kószálj el sehová, megvárlak. El is adtam én a papírokat, felvettem a pénzt, de nem mentem Andrejevhez az irodába, hanem se jobbra, se balra nem nézve, egyenest az angol üzletbe indultam, és kiválasztottam egy pár fülbevalót, egy-egy briliáns volt mindegyikben, akkora, mint egy mogyoró, az egész összeget ráköltöttem, sőt négyszáz rubellel még adós is maradtam; de amikor megmondtam a nevemet, hiteleztek. Megyek a függőkkel Zaljozsevhez; így és így, cimbora, gyerünk Nasztaszja Filippovnához. El is indultunk. Mi volt akkor a lábam alatt, előttem, oldalt, nem tudom, nem emlékszem semmire. Bementünk hozzá, egyenest a fogadószobába; ő maga jött ki hozzánk. Én akkor nem mondtam meg, ki vagyok. „Parfjon Rogozsin küldi – mondta Zaljozsev –, emlékül azért, hogy tegnap látta önt; kegyeskedjék elfogadni.” Felnyitotta a dobozt, belenézett, és gúnyosan elmosolyodott. „Mondja meg Rogozsin úrnak, a barátjának, hogy köszönöm kedves figyelmességét” – szólt, aztán meghajolt és elment. Jaj, miért nem haltam én meg akkor mindjárt?! Hiszen különben is azért mentem oda, mert azt gondoltam: „Úgyse térek vissza élve!” De mégis az bántott a legjobban, hogy az a csirkefogó Zaljozsev magának húzott hasznot az egészből. Én alacsony vagyok, úgy voltam öltözve, mint egy inas, csak álltam szótlanul, meresztettem a szemem Nasztaszja Filippovnára, mert szégyelltem magam; Zaljozsev meg a legdivatosabb ruhában, pomádés, bodros hajjal, pirospozsgásan, kockás nyakkendőben bókolgat, csattogtatja a bokáját, úgyhogy a hölgy bizonyára összetévesztett bennünket. „No – mondom, amikor elmentünk –, még csak gondolni se merj rá, megértetted?!” Zaljozsev csak nevet: „De hogy adsz most számot Szemjon Parfjonicsnak?” Hát az igaz, hogy én akkor a folyóba akartam vetni magam, de azt gondoltam: „Most már úgyis minden mindegy” – és mint akit elátkoztak, hazaindultam.

– Hát igen! – fancsalgott a hivatalnok, és megborzongott. – Mert a megboldogult nemhogy tízezer, hanem tíz rubelért is a másvilágra küldött volna bárkit – magyarázta a herceg felé bólintva. A herceg kíváncsian nézegette Rogozsint: úgy tetszett, hogy ebben a pillanatban még halványabb.

– Küldött is volna! – csattant fel Rogozsin. – Mert hát, mit tudsz te? Apám mindjárt megtudott mindent – folytatta a herceghez fordulva –, meg aztán Zaljozsev is fecsegett boldognak-boldogtalannak. Apám nyakon ragadott, becsukott egy emeleti szobába, és egy álló órán át leckéztetett. „Ez még csak a kezdet – mondta –, de bejövök még hozzád éjszakára elbúcsúzni.” No, most mit gondolsz, mi történt? Elment az öreg Nasztaszja Filippovnához, földig hajolt előtte, sírva rimánkodott neki. Nasztaszja Filippovna végül kihozta a dobozt, és odahajította neki: „Itt van a fülbevalód, te vén szakállas, csakhogy ez most már tízszerte drágább nekem, mert Parfjon ilyen veszély árán szerezte meg. Add át üdvözletemet és köszönetemet Parfjon Szemjonicsnak.” Én pedig anyám jóváhagyásával húsz rubelt szereztem Szerjozska Protusintól, és vonaton mindjárt Pszkovba indultam. Már lázasan érkeztem oda; az öregasszonyok rám olvastak, én részegen ott ültem egy ideig, aztán kocsmáról kocsmára jártam, elittam az utolsó pénzemet is, egész éjjel eszméletlenül hevertem az utcán, reggel kitört rajtam a forróláz… eközben éjszaka még a kutyák is megmartak. Alig tértem magamhoz.

– No de most már, most már, uram, vígan dalolhat Nasztaszja Filippovna! – vihogott kezét dörzsölgetve a hivatalnok. – Mi az a fülbevaló most már, uram! Most már olyan fülbevalóval kárpótoljuk, hogy…

– Ha még egyszer egy szót is szólsz Nasztaszja Filippovnáról, akkor, isten az atyám, elverlek, még ha Lihacsevvel jártál is! – kiáltotta Rogozsin, és megragadta a hivatalnok karját.

– De ha elversz, akkor nem vetsz el! Csak verj! Ha elversz, azzal csak emlékezetedbe vésel… No de már meg is érkeztünk!

Csakugyan befutott a vonat a pályaudvarra. Bár Rogozsin azt mondta, hogy titokban utazott el, mégis többen várták. Kiabáltak, és kucsmájukkal integettek neki.

– No lám csak, még Zaljozsev is itt van! – dörmögte Rogozsin, diadalmas, de egy kissé haragos mosollyal nézett rájuk, majd hirtelen a herceghez fordult. – Nem is tudom, herceg, miért szerettelek meg. Talán azért, mert épp ilyen alkalommal találkoztunk, de hát ővele (Lebegyevre mutatott), ővele is most találkoztam, és őt mégsem szerettem meg. Gyere hozzám, herceg. Levesszük rólad ezt a bokavédőt, a legszebb nyusztbundát adom rád, pompás frakkot varratok neked, fehér mellényt, vagy amilyet akarsz, teletömöm pénzzel a zsebed, és… aztán megyünk Nasztaszja Filippovnához! Jössz, vagy nem jössz?

– Fogadjon szót, Lev Nyikolajevics herceg! – mondta hatásosan és ünnepélyesen Lebegyev. – Jaj, ne szalassza el ezt az alkalmat! Jaj, ne szalassza el…

Miskin herceg felállt, udvariasan kezet nyújtott Rogozsinnak, és barátságosan ezt mondta neki:

– A legnagyobb örömmel megyek, és hálásan megköszönöm, hogy megszeretett. Lehet, hogy már ma ott leszek, ha időm engedi. Mert őszintén megmondom, ön is nagyon megtetszett nekem, kivált amikor a briliáns fülbevalóról beszélt. Sőt már a fülbevaló előtt is megtetszett nekem, habár az arca nagyon komor. Azt is köszönöm, hogy ruhát meg bundát ígért, mert valóban hamarosan szükségem lesz ruhára is, bundára is. Pénzem pedig a jelen pillanatban jóformán egy kopejka sincs.

– Lesz pénz, estére lesz, csak gyere el!

– Lesz, lesz! – kapott a szón a hivatalnok. – Estére lesz, sőt már alkonyatra is!

– No és nagy kedvelője a női nemnek, herceg? Mondja meg előre!

– N-n-nem! Hiszen én… Ön bizonyára nem tudja, de én velem született betegségemnél fogva még egyáltalán nem ismertem nőt.

– No, ha így van – kiáltott fel Rogozsin –, akkor te jámbor bolond vagy, hercegem, no de hát épp az ilyeneket szereti az Isten, mint amilyen te vagy!

– Az ilyeneket szereti az Isten! – kapott a szón a hivatalnok.

– Te meg gyere utánam, te szószátyár – mondta Rogozsin Lebegyevnek, és mindenki kiszállt a vonatból.

Lebegyev végül is elérte, amit akart. Az utasok zajos csoportja eltávolodott a Voznyeszenszkij Proszpekt irányában. A hercegnek a Lityejnaja felé kellett befordulnia. Nedves és nyirkos volt az idő; a herceg kérdezősködött a járókelőktől; kiderült, hogy útjának céljáig még három versztát kell megtennie, így hát bérkocsit fogadott.

2

Jepancsin tábornok saját házában lakott, a Lityejnajától egy kissé ar-rább, az Urunk Színeváltozása templom felé. Ezen a gyönyörű házon kívül, amelynek öthatodát bérbe adták, volt még egy óriási háza a Szadovaján is, amely ugyancsak rendkívül sokat jövedelmezett. E két házán kívül volt még egy igen jelentékeny és nagy hasznot hajtó birtoka is, közvetlenül Pétervár környékén; volt a pétervári kerületben valami gyára is. Jepancsin tábornok valamikor – ezt mindenki tudja – haszonbérlő volt. Most bizonyos tekintélyes részvénytársaságoknak igen nyomós szavú tagja. Nagy vagyonnal, nagy összeköttetésekkel rendelkező, nagy elfoglaltságú ember hírében áll. Egyes helyeken valósággal nélkülözhetetlenné tudja tenni magát, a többi között a hivatalában is. Holott köztudomású, hogy Ivan Fjodorovics Jepancsin műveletlen ember és egyszerű katonacsalád ivadéka; ez az utóbbi körülmény kétségtelenül becsületére válik, de azért a tábornok, bár okos ember, nincs híjával nagyon i s megbocsátható, apró gyengeségeknek, és nem szeret bizonyos célzásokat. De vitathatatlanul okos és ügyes ember. Megvan például az a jó szokása, hogy nem fitogtatja magát, sőt ott, ahol kell, el is tűnik, és sokan éppen ezért az egyszerűségéért becsülik, éppen azért, mert mindig tudja, hol a helye. Hej, pedig ha tudnák ezek a bírák, mi történik néha annak az Ivan Fjodorovicsnak a lelkében, aki olyan jól tudja, hol a helye! Bár csakugyan van gyakorlata is, tapasztalata is az élet ügyes-bajos dolgaiban, vannak bizonyos, igen figyelemreméltó tulajdonságai, mégis inkább a mások eszméi végrehajtójának szereti feltüntetni magát, semmint afféle nagyokosnak, inkább „hízelgés nélkül odaadó”{2} és – lám, mit tesz a korszellem? – még orosz és szívélyes embernek is. Az utóbbival kapcsolatban néhány mulatságos história esett meg vele; de a tábornok még a legmulatságosabb históriákban is feltalálja magát; ezenfelül szerencséje van, még a kártyában is, pedig rendkívül nagy tétekben játszik, de nem igyekszik titkolni ezt a kis gyengéjét, amely a vérében van, és sokszor hasznot is hajt neki, hanem még kérkedik is vele. Társasága igen vegyes, ám természetesen csupa „nagyfejűekből” áll. De még előtte van az élet, nem hajtja, egyáltalán nem hajtja a tatár, és a maga során, idejében úgyis meg kell jönnie mindennek. Meg aztán Jepancsin tábornok, ahogy mondani szokták, a legszebb férfikorban van, vagyis ötvenhat éves, semmivel sem több, éppen javakorabeli. Ebben a korban kezdődik csak az igazi élet. Egészséges arca színe, erős, bár fekete fogai, zömök, köpcös termete, reggelenként a hivatalában gonddal terhelt, este meg a kártya mellett vagy őfenségénél oly vidám arckifejezése – mind-mind elősegíti jelen és jövő sikereit, és rózsával hinti be őméltóságának élete útját.

A tábornoknak virágzó családja van. Igaz, hogy itt nem minden csupa rózsa, de azért van sok olyasmi, amire őméltósága már régóta komolyan és szívesen sűríti legfőbb reményeit és céljait. Mert hát van fontosabb és szentebb cél az életben a szülői célnál? Kihez ragaszkodjék az ember, ha nem a családjához? A tábornok családja a hitveséből és három felnőtt lányából áll. A tábornok már régen, még főhadnagy korában megnősült, csaknem magával egyidős hajadont vett el, aki nem volt sem szép, sem művelt, és akivel csupán csak ötven jobbágyot kapott hozományul – igaz ugyan, hogy ezekkel a jobbágyokkal alapozta meg későbbi szerencséjét. Ám a tábornok sohasem zúgolódott korai házassága miatt, soha nem hánytorgatta fel, hogy ez csak amolyan éretlen ifjonti nekibuzdulás volt. Annyira tisztelte és néha annyira félt a feleségétől, hogy szinte már szerette is. A tábornokné a Miskin hercegek nem valami fényes, de igen régi nemzetségéből származott, és erre fölöttébb büszke is volt. Egy akkori befolyásos személy, azoknak a pártfogóknak egyike, akiknek egyébként semmibe se kerül az efféle pártfogás, hajlandó volt gondoskodni a fiatal hercegnő férjhez adásáról. Kinyitotta a kiskaput a fiatal tiszt előtt, és egy lökéssel elindította útjára; nem kellett annak még egy lökés sem, elég volt egy pillantás is – az se veszett volna kárba! A hitvestársak általában egyetértésben éltek egész eddigi hosszú házaséletük alatt. A tábornokné mint született hercegnő és mint „utolsó a maga nemében” – de talán személyes tulajdonságai miatt is – már igen fiatal korában talált néhány igen befolyásos pártfogó hölgyet. Később férjének vagyona és tekintélyes állása lévén kezdte kissé otthonosan érezni magát még a legfelsőbb körökben is.

Az utóbbi években felserdült, sőt felnőtt a tábornokéknak mind a három lánya: Alekszandra, Adelaida és Aglaja. Igaz, hogy mind a hárman csak Jepancsin lányok, de anyai ágon mégiscsak hercegi családból származnak, nem csekély hozomány vár rájuk, olyan apjuk van, aki talán nem is sokára igen magas állást tölt be, és – ami ugyancsak eléggé fontos – mind a hárman feltűnően szépek, még Alekszandra, a legidősebb is, aki már elmúlt huszonöt éves. A középső lány huszonhárom esztendős, Aglaja, a legfiatalabb pedig csak nemrég töltötte be a húszat. Ez a legfiatalabb lány elismert szépség, és máris nagy figyelmet kelt a nagyvilági társaságban. De ez még nem minden: mind a hárman igen műveltek, okosak és tehetségesek. Az is köztudomású, hogy nagyon szeretik és támogatják egymást. Sőt, egyesek még azt is rebesgették, hogy a két idősebb lány valamiféle áldozatot hoz a legkisebbért, a család közös bálványáért. Társaságban nem szeretik fitogtatni magukat, sőt túlságosan szerények. Senki sem vádolhatja őket gőgösséggel vagy fennhéjázással, de mindenki tudja róluk, hogy büszkék, és tudják, mit érnek. A legidősebb szépen muzsikál, a középső kitűnő festő, de erről sokáig nem tudott senki semmit, és csak a legutóbbi időben, akkor is véletlenül derült ki. Egyszóval – rendkívül sok dicséretes dolgot mondanak róluk. De akadnak rosszakarók is. Egyesek szörnyülködve emlegetik, hány meg hány könyvet olvastak. A férjhez menéssel nem sietnek; a társaságnak bizonyos köreit becsülik ugyan, de azt sem túlságosan. Ez annál is feltűnőbb, mert mindenki ismeri apjuknak kívánságait, jellemét, célját és törekvését.

Már tizenegyre járt az óra, mikor a herceg becsengetett a tábornok lakására. A tábornok az első emeleten lakott, és a lehetőséghez képest szerény, de állásának megfelelő helyiséget foglalt el. Egyenruhás inas nyitott ajtót, és a herceg sokáig kénytelen volt magyarázgatni ennek az embernek, aki kezdettől fogva gyanúsan nézegette őt is, a bugyrát is. Végül, miután többször határozottan kijelentette, hogy ő csakugyan Miskin herceg, és hogy sürgős ügyben okvetlenül találkoznia kell a tábornokkal, ez az értetlen ember átkísérte egy közvetlenül a fogadószoba előtt, a dolgozószoba mellett levő kisebb előszobába, és – szinte kézből kézbe – átadta egy másik embernek, aki reggelenként ebben az előszobában tartott ügyeletet, és bejelentette a tábornoknak a látogatókat. Ez a másik ember frakkot viselt, túl járt a negyvenen, igen gondterhelt volt az arca, és mint őnagyméltóságának külön inasa, aki be szokta jelenteni a látogatókat, fölöttébb nagyra tartotta magát.

– Várjon a fogadószobában, azt a bugyrot meg hagyja itt – mondta ráérősen, méltóságosan karosszékébe ült, és szigorú csodálkozással tekingetett a hercegre, aki bugyrát a kezében tartva közvetlenül mellette egy székre telepedett.

– Ha megengedi – mondta a herceg –, inkább itt várok önnel, mert mit csináljak én ott egyedül?

– Az előszobában nem állhat, mert ön látogató, más szóval vendég. Magát a tábornokot keresi?

Az inas, úgy látszik, csak nem tudott beletörődni abba a gondolatba, hogy egy ilyen látogatót bebocsásson, és elhatározta, hogy még egyszer megkérdezi.

– Igen, fontos ügyben… – kezdte volna a herceg.

– Nem azt kérdem, milyen ügyben, az én dolgom csak az, hogy bejelentsem önt. De a titkár nélkül, mondtam már, nem jelenthetem be.

Ennek az embernek a gyanakvása szemlátomást nőttön-nőtt; a herceg túlságosan elütött a mindennapos látogatók fajtájától, és bár a tábornoknak egy bizonyos órában eléggé gyakran, csaknem naponta kellett fogadnia – kivált üzleti ügyben – néha igen különféle látogatókat is, a komornyik az eléggé részletes utasítások és hosszú gyakorlata ellenére is nagy zavarban volt. A titkár közvetítése elkerülhetetlennek látszott a bejelentéshez.

– Ön csakugyan… külföldről jön? – kérdezte végül szinte önkéntelenül, és kizökkent a kerékvágásból; bizonyára azt akarta kérdezni: „Ön csakugyan Miskin herceg?”

– Igen, egyenest a vonatról jövök. Azt hiszem, azt akarta kérdezni: „Csakugyan Miskin herceg ön?”, csak udvariasságból nem kérdezte.

– Khm… – dörmögte meglepetten az inas.

– Biztosíthatom, hogy nem hazudtam, s önt nem vonják felelősségre miattam. És azon sincs miért meglepődni, hogy ilyen a külsőm, és hogy csak egy bugyrom van; jelenleg nem valami fényes a helyzetem.

– Khm. Nézze, nem attól félek én. Nekem be kell jelentenem, és a titkár majd kijön önhöz, kivéve, ha… Mert hát épp ez itt a bökkenő, ez a „kivéve, ha”… Bátorkodom megkérdezni: nem pénzt akar ön kérni a tábornok úrtól?

– Ó, nem, efelől teljesen biztos lehet. Egészen más ügyben járok.

– Bocsásson meg, csak azért kérdeztem, mert ilyen a külseje. Várja meg a titkárt, a tábornok most el van foglalva egy ezredessel, aztán majd egy… társaság titkára jön.

– Ha olyan sokáig kell várni, talán megkérném: rá szabad itt gyújtani valahol? Van nálam pipa is, dohány is.

– Rá-gyúj-ta-ni? – vetett rá egy lenéző, meghökkent pillantást a komornyik, mintha nem hinne a fülének: – Rágyújtani? Nem, itt nem szabad rágyújtania, szégyellheti magát, hogy ilyesmi még csak meg is fordult a fejében. He… Furcsa!…

– Ó, de hát én nem ebben a szobában gondoltam; hisz tudom, hogy itt nem lehet; kimennék valahová, ahová ön mondaná, mert nagyon megszoktam, és már három órája nem pipáztam. Egyébként, ahogy parancsolja; tudja, van egy közmondás: ahány ház, annyi szokás…

– De hát hogyan jelentsem be így? – dörmögte csaknem elégedetlenül a komornyik. – Először is, önnek nem szabad itt tartózkodnia, hanem a fogadószobában kell ülnie, mert ön látogató minőségében jött, vagyis vendég, és azért engem felelősségre vonnak… Csak nem szándékszik nálunk lakni? – kérdezte, és újból a herceg bugyrára sandított, amely, úgy látszik, továbbra is nyugtalanította.

– Nem, eszemben sincs. Sőt még akkor se maradnék itt, ha hívnának. Csupáncsak azért jöttem, hogy megismerkedjem velük, ennyi az egész.

– Hogyan? Hogy megismerkedjék? – kérdezte elámulva, egyre növekvő gyanakvással a komornyik. – De hisz az előbb azt mondta, hogy valami ügyben jár!

– Ó, jóformán nem is lehet ezt ügynek nevezni! Azaz, ha úgy tetszik, mégis van egy ügyem: tanácsot szeretnék kérni, de főként szeretném tiszteletemet tenni, mert én Miskin herceg vagyok. Jepancsina tábornokné meg szintén az utolsó Miskin hercegnő, és kettőnkön kívül nincs több Miskin.

– Tehát ön még rokon is? – rezzent fel most már csaknem ijedten a lakáj.

– Jóformán még rokon sem vagyok. Egyébként ha nagyon firtatjuk, akkor persze rokonok vagyunk, de olyan távoliak, hogy ez voltaképpen nem is számít. Egyszer levelet írtam a tábornoknénak külföldről, de nem válaszolt rá. Én mégis szükségesnek tartottam, hogy most, hazatérésem után ismeretséget kössek velük. Önnek pedig most azért magyarázom el mindezt, hogy ne kételkedjék, mert látom, hogy még most is nyugtalankodik: jelentse be, hogy Miskin herceg van itt, és akkor már ebből a bejelentésből világos lesz látogatásom oka is. Ha fogadnak, jó, ha nem fogadnak… talán még úgy is nagyon jó. De hát, azt hiszem, lehetetlen, hogy ne fogadjanak: a tábornokné bizonyára szeretné látni nemzetségének legidősebb, sőt egyetlen férfi képviselőjét, mert egészen pontosan tudom, hogy igen sokra tartja a származását.

Úgy tetszett: a herceg beszéde a legközvetlenebb, de minél közvetlenebb volt, a jelen esetben annál fonákabbá vált, és a tapasztalt komornyiknak szükségképpen éreznie kellett valamit, ami egészen természetes ember és ember között, de egyáltalán nem természetes a vendég és a cselédember között. Mivel pedig a cselédemberek sokkal okosabbak, miként gazdáik rendszerint gondolják róluk, a komornyiknak is mindjárt eszébe ötlött, hogy itt két dolog lehetséges: vagy amolyan ingyenélő ez a herceg, és akkor minden bizonnyal pénzt kunyerálni jött, vagy pedig közönséges bolond, akiben nincs önérzet, mert egy okos és önérzetes herceg nem ülne itt az előszobában, és nem beszélne az inassal a maga dolgairól, így tehát az egyik esetben is, a másik esetben is felelősségre vonják majd miatta.

– Mégis át kellene fáradnia a fogadószobába – jegyezte meg a lehető legnyomatékosabban.

– De ha odabenn ülnék, nem magyarázhatnék el mindent így önnek – mondta nevetve a herceg –, ön pedig mégiscsak nyugtalankodnék a köpenyem meg a bugyrom miatt. Így pedig talán nem is kell megvárnia a titkárt, bejelenthet maga is.

– Ilyen látogatót, mint ön, a titkár nélkül nem jelenthetek be, azonkívül meg őnagyméltósága az imént külön megtiltotta, hogy bárki miatt is zavarjam, amíg bent van nála az ezredes. Gavrila Ardalionics pedig bejelentés nélkül is bemehet.

– Az valami hivatalnok?

– Ki? Gavrila Ardalionics? Nem. A Részvénytársaságnál szolgál felelős állásban. Legalább azt a bugyrot tegye le itt.

– Már gondoltam erre; ha megengedi… És tudja mit, levetem a köpenyemet is.

– Természetes, hisz köpenyben csak nem mehet be.

A herceg felállt, gyorsan levetette a köpenyét, és egy eléggé jól szabott, tisztességes, noha már viseltes kabátban maradt. A mellényén acéllánc húzódott, azon ezüst svájci óra függött.

Bár a herceg egy kissé bolond volt – az inas ezt már eldöntötte –, a tábornok komornyikja mégis úgy vélte, hogy nem folytathatja tovább a beszélgetést a maga szakállára egy látogatóval, noha a herceg valahogy, természetesen csak a maga módján, megtetszett neki. Ám más szempontból határozott és durva felháborodást keltett benne.

– És a tábornokné mikor fogad? – kérdezte a herceg, és visszaült a helyére.

– Ez nem rám tartozik, kérem. Különféle időben, attól függ, kiről van szó. A kalaposnő már tizenegykor bemehet. Gavrila Ardalionicsot is hamarabb bebocsátja másoknál, ő már a reggelihez is bemehet.

– Maguknál itt télen melegebb van a lakásokban, mint külföldön – jegyezte meg a herceg –, viszont ott az utcákon van melegebb; de télen a házakban… nem bírná ki orosz ember, mert nincs hozzászokva.

– Nem fűtenek?

– De igen, csakhogy ott másképp vannak megépítve a házak, vagyis a kályhák meg az ablakok.

– Hm! És sokáig tetszett utazgatni?

– Igen, négy évig. Egyébként csaknem egész idő alatt egy helyben, egy faluban ültem.

– Elszokott az itthoni élettől?

– Igen. Higgye el, csodálom, hogy nem felejtettem el oroszul beszélni. Lám, ahogy most én beszélek önnel, azt gondolom magamban: „Hiszen én egészen jól beszélek.” Talán azért is beszélek olyan sokat. Igazán: tegnap óta állandóan szeretnék oroszul beszélni.

– Hm! He! És azelőtt Pétervárott lakott? (Bárhogyan igyekezett is az inas, lehetetlen volt elzárkóznia ilyen udvarias és barátságos beszélgetés elől.)

– Pétervárott? Jóformán egyáltalán nem, csak átutazóban… Azelőtt sem ismertem itt semmit, most pedig, ahogy hallom, annyi új dolog történik itt, hogy, azt mondják, még annak is újra meg kell tanulnia mindent, aki mindenben jártas volt. Most sokat beszélnek itt a bíróságokról.

– Hm!… A bíróságokról. Hát ami igaz, az igaz, a bíróság az bíróság. No és ott hogy van, ott igazságosabb a bíróság, vagy nem?

– Nem tudom. A mieinkről sok jót hallottam. Nálunk például nincs halálbüntetés.

– Hát ott vannak kivégzések?

– Vannak. Franciaországban, Lyonban láttam egyet. Schneider vitt oda magával.

– Akasztanak?

– Nem. Franciaországban még most is a lefejezés járja.

– No és kiabál, akit kivégeznek?

– Ugyan! Egy pillanatig tart az egész. Odateszik az embert, és egy gépen járó, széles, nehéz kés, guillotine-nak hívják, nagy erővel a nyakára zuhan… A fej hirtelen, egy szempillantás alatt lepattan. Hanem az előkészületek nyomasztóak. Amikor kihirdetik az ítéletet, felöltöztetik, megkötözik az elítéltet, és vérpadra viszik… az iszonyú! Összecsődül a nép, még az asszonyok is odaszaladnak, bár ott nem szeretik, hogy nők is lássák.

– Nem is nekik való az.

– Persze! Persze! Ilyen szörnyű kínt!… A bűnös javakorabeli, okos, bátor, erős ember volt… Legros-nak hívták. Hát akár hiszi, akár nem, falfehér volt, amikor felment a vérpadra, és zokogott. Hát lehetséges ez? Hát nem borzalmas? Ki sír félelmében? Sose gondoltam volna, hogy félelmében nemcsak a gyermek fakad sírva, hanem egy negyvenöt éves férfi is, aki még sohasem sírt. Vajon mi történik abban a pillanatban az ember lelkével, milyen görcs fojtogathatja? Ez lélektiprás, semmi más! „Ne ölj!” – mondja a parancsolat. Hát azért, mert ő ölt, őt is meg kell ölni? Nem; ezt nem szabad. Lám, én már egy hónapja láttam ezt, és még most is a szemem előtt van. Ötször jelent meg álmomban.

A herceg beszéd közben felélénkült, enyhe pirosság öntötte el sápadt arcát, bár ugyanolyan halkan beszélt, mint az előbb. A komornyik részvevő érdeklődéssel figyelte, úgyhogy szemmel láthatólag nem volt kedve félbeszakítani a társalgást. Bizonyára jó képzelőerővel megáldott ember volt, aki megpróbált gondolkozni is.

– Még az a jó, hogy nem sokat szenved, amikor lerepül a feje – jegyezte meg.

– Tudja, mit? – kapott a szón hevesen a herceg. – Lám, ahogyan ön rájött, ugyanígy rájött erre mindenki más is, hisz éppen ezért találták fel azt a gépet, a guillotine-t. Nekem már akkor az agyamba ötlött egy gondolat: hátha ez még rosszabb is? Ön talán nevetségesnek és furcsának találja, de ha egy kicsit beleképzeli magát az ember, még ilyen gondolat is az agyába ötlik. Csak gondolja meg: a kínhalál esetében például ott vannak a gyötrelmek, a sebek, ott van a testi szenvedés, ezek tehát elvonják a bűnöst a lelki szenvedéstől, úgyhogy csakis a sebek miatt gyötrődik, egészen addig, amíg meg nem hal. Márpedig a legnagyobb, a legerősebb fájdalmat talán nem is a sebek okozzák, hanem az, hogy bizonyosan tudod: egy óra múlva, aztán tíz perc múlva, aztán egy fél perc múlva, aztán már mindjárt, már most… kirepül a testedből a lelked, nem leszel többé ember, és ez most már egészen bizonyos; épp ez a fő, hogy bizonyos. És amikor odateszed a fejed a kés alá, és hallod, hogy siklik le a nyakadra… épp ez a negyed másodperc a legborzalmasabb. Tudja, ez nem az én képzeletem szüleménye, hanem már sokan mondták ugyanezt. Én annyira hiszek ebben, hogy nyíltan megmondom Önnek a véleményemet. Gyilkosságért gyilkolni összehasonlíthatatlanul nagyobb büntetés, mint maga a bűn. Az ítélet alapján való gyilkolás összehasonlíthatatlanul borzalmasabb, mint a rablógyilkosság. Az, akit a rablók meggyilkolnak, éjjel, erdőben, vagy máshogy leszúrnak, minden bizonnyal még reménykedik, menekülni próbál vagy könyörög. De itt ezt az utolsó reményt, amellyel még meghalni is tízszerte könnyebb, bizonyosan elveszik; itt ítélet van, és épp abban rejlik a legszörnyűbb kín, hogy biztosan nem menekülsz meg, és ez a leggyötrőbb kín a világon. Vezesse és állítsa oda azt a katonát a csatában az ágyú torka elé, és lőjön rá, az a katona még reménykedni fog, de olvasson fel az előtt a katona előtt egy bizonyos halálos ítéletet, mindjárt megőrül vagy sírva fakad. Ki állítja azt, hogy az emberi természet el tudja viselni ezt megőrülés nélkül? Minek ez a fölösleges, hiábavaló megalázás? Bizonyára van olyan ember, aki előtt felolvastak ilyen ítéletet, hagyták, hogy gyötrődjék, aztán azt mondták neki: „Menj, kegyelmet kapsz.” Az ilyen ember talán tudna beszélni erről. Erről a kínról, erről a szörnyűségről Krisztus is beszélt. Nem, emberrel így nem szabad bánni!

A komornyik, ha nem is tudta volna mindezt kifejezni úgy, mint a herceg, azért – persze nem mindent – a lényeget mégis megértette, ezt még megilletődött arcán is látni lehetett.

– Ha már annyira megkívánta – mondta –, gyújtson rá, kérem, de ha lehet, minél hamarább, mert esetleg mindjárt hívatják, és Ön nem lesz itt. Látja, ott a kis lépcső alatt van egy ajtó. Menjen be azon az ajtón, jobbra talál egy kis szobát. Ott lehet, csak nyissa ki a szellőztetőablakot, mert tulajdonképpen nem volna szabad…

De a hercegnek már nem volt ideje, hogy lemenjen rágyújtani. Az előszobába hirtelen belépett egy fiatalember, aki kezében iratokat tartott.

A komornyik lesegítette a bundáját. A fiatalember a hercegre sandított.

– Ez az úr, Gavrila Ardalionics – kezdte fesztelen, csaknem bizalmas modorban a komornyik –, azt mondja, hogy ő Miskin herceg, az úrnő rokona, most érkezett vonattal külföldről, még a bugyra is a kezében van, csak…

A többit nem hallotta a herceg, mert a komornyik suttogóra fogta a hangját. Gavrila Ardalionovics figyelmesen hallgatta, nagy érdeklődéssel tekingetett a hercegre, végül már nem hallgatta tovább, és türelmetlenül odasietett Miskinhez.

– Ön Miskin herceg? – kérdezte rendkívül barátságosan és udvariasan. Igen csinos, huszonnyolc éves, középtermetű, karcsú, szőke, nagyon szép és okos arcú, Napóleon-szakállas fiatalember volt. De a mosolya, minden szívessége ellenére is valahogy túlságosan finom volt; a fogai túlságosan egyenletesen, gyöngyösen villantak; tekintete minden vidámsága és látható egyszerűsége ellenére is valahogy túlságosan figyelmes, sőt fürkésző volt.

„Ha egyedül van, bizonyára nem így néz, és talán sose szokott nevetni” – gondolta, érezte a herceg.

A herceg sebtiben elmagyarázott mindent, amit tudott, csaknem ugyanazt, amit az előbb a komornyiknak, még előbb pedig Rogozsinnak is elmondott. Gavrila Ardalionovics eközben mintha emlékezetébe akart volna idézni valamit.

– Nem ön írt levelet, azt hiszem, Svájcból, Jelizaveta Prokofjevnának egy évvel ezelőtt vagy még közelebbi időpontban? – kérdezte.

– De igen.

– Akkor önt bizonyára ismerik itt, és emlékeznek rá. Őnagyméltóságát keresi? Mindjárt bejelentem… A tábornok úr mindjárt szabad lesz. Csak addig legyen szíves átfáradni a fogadószobába… Miért van itt a herceg? – fordult a komornyikhoz.

– Én szóltam, de ő nem akart átmenni…

Ebben a pillanatban hirtelen kinyílt a dolgozószoba ajtaja, és egy katonatiszt – irattáskával a kezében – jó hangosan búcsúzkodva kilépett onnan.

– Itt vagy, Ganya? – kiáltotta valaki a dolgozószobából. – Gyere csak ide!

Gavrila Ardalionovics odabiccentett a hercegnek, és a dolgozószobába sietett.

Két perc múlva újból kinyílt az ajtó, és Gavrila Ardalionovics barátságosan csengő hangja hallatszott:

– Fáradjon be, herceg!

3

Ivan Fjodorovics Jepancsin tábornok dolgozószobájának közepén állt, rendkívüli érdeklődéssel nézett a belépő hercegre, sőt még tett is feléje két lépést. A herceg odament, és bemutatkozott.

– Nos, kérem – szólt a tábornok –, mivel szolgálhatok?

– Nincs semmilyen halaszthatatlan ügyem; csupán az volt a célom, hogy megismerkedjem önökkel. Nem szerettem volna háborgatni önt, mivel nem ismerem sem a fogadónapját, sem az időbeosztását… De éppen most érkeztem haza Svájcból, egyenest a vonatról jövök…

A tábornok már-már gúnyosan elmosolyodott, de gondolkozott egy kicsit és abbahagyta; aztán hunyorogva gondolkozott még egy keveset, tetőtől talpig végigmérte vendégét, majd gyors mozdulattal egy székre mutatott, egy kissé rézsút szemben maga is leült, és türelmetlen várakozással fordult a herceghez. Gavrila Ardalionovics a dolgozószoba sarkában, az íróasztalnál állt, és iratokat rendezgetett.

– Ismerkedésekre általában nem sok időm van – mondta a tábornok –, de mivel önnek természetesen van valami célja, hát…

– Előre éreztem, hogy bizonyára valami különleges célt sejt a látogatásom mögött – vágott közbe a herceg. – De bizony isten semmilyen külön célom sincs azon kívül, hogy szerencsém legyen megismerkedni önökkel.

– Ezt persze én is rendkívüli szerencsémnek tartom, de tudja, nem csupa szórakozás az élet, néha dolga is akad az embernek… Ezenkívül pedig én mindeddig sehogy sem tudok felfedezni közöttünk semmi kapcsolatot… hogy úgy mondjam, nem látok okot…

– Nincs is nekem semmi okom, ez kétségtelen, és persze kapcsolatunk sem igen van. Mert az, hogy én Miskin herceg vagyok, és az ön hitvese is a mi nemzetségünkből származik, természetesen még nem lehet ok. Ezt én nagyon jól tudom. De mégis csupáncsak ez vezérelt ide. Több mint négy éve nem voltam Oroszországban; és hogyan utaztam el: jóformán nem voltam eszemnél. Akkor se tudtam semmit, most meg még kevésbé. Szükségem van jó emberekre, meg aztán van is egy ügyem, és nem tudom, kihez forduljak vele. Már Berlinben azt gondoltam: „Ezek majdnem rokonaim, rajtuk kezdem: talán hasznára is lehetünk egymásnak, ők nekem, én meg nekik – ha jó emberek.” És én azt hallottam, hogy önök jó emberek.

– Köszönöm – mondta meglepetten a tábornok. – Szabad megkérdeznem, hol szállt meg?

– Még nem szálltam meg sehol.

– Tehát a vonattól egyenest hozzám jött? És… poggyásszal?

– Az én egész poggyászom csupán egy kis bugyor, fehérneművel… semmi egyéb; a kezemben szoktam hordani. Szobát este is ráérek kibérelni valamelyik szállodában.

– Csakugyan szállodában szándékszik lakni?

– Ó, igen, természetesen.

– Szavaiból már-már azt következtettem, hogy mindjárt nálam akar megszállni.

– Ez csakis az ön meghívása alapján volna lehetséges. De bevallom, még meghívásra sem maradnék itt, nem mintha volna rá valami okom, hanem csak úgy… önérzetből.

– No, akkor hát jó is, hogy nem hívtam és nem is hívom hozzánk. És most hadd tisztázzunk mindent egyszer s mindenkorra: az imént megállapodtunk abban, hogy köztünk szó sem lehet rokonságról, bár ez rám természetesen fölöttébb hízelgő volna, következésképpen…

– Következésképpen álljak fel, és menjek el? – A herceg egy kissé felemelkedett, és vidáman nevetett, bár szemmel láthatóan igen kényelmetlen helyzetben volt. – Nos, tábornok, én ugyan gyakorlatilag jóformán nem ismerem sem az itteni szokásokat, és azt sem tudom, hogy általában hogyan élnek itt az emberek, de már eleve azt gondoltam, hogy ez a találkozásunk minden bizonnyal úgy játszódik le, ahogy most le is játszódott. Úgy látszik, ennek így is kell lennie… Hisz annak idején a levelemre se válaszoltak… No, isten áldja, bocsásson meg, hogy háborgattam.

Ebben a pillanatban olyan nyájas volt a herceg tekintete, mosolyából pedig annyira hiányzott még az árnyéka is bármiféle titkolt ellenséges érzésnek, hogy a tábornok hirtelen megállt, és mindjárt valahogy más szemmel nézett vendégére; tekintetének ez a megváltozása egy pillanat alatt ment végbe.

– Tudja mit, herceg – szólt szinte egészen más hangon –, elvégre én nem ismerem önt, meg aztán Jelizaveta Prokofjevna is bizonyára szeretné látni névrokonát… Várjon egy kicsit, ha akar és ha van ideje.

– Ó, nekem van időm, az én időm még teljesen szabad – a herceg mindjárt visszatette kerek karimájú puha kalapját az asztalra. – Bevallom, épp arra számítottam: Jelizaveta Prokofjevnának bizonyára eszébe jut, hogy írtam neki. Az imént, amikor odakint vártam, azzal gyanúsított meg az inasa, hogy koldulni jöttem önhöz; én észrevettem ezt, önnek bizonyára szigorú utasításai vannak erre vonatkozólag; de én igazán nem ezért jöttem, hanem csakis azért, hogy kapcsolatba kerüljek emberekkel. Csak hát azt hiszem, hogy zavarom önt, és ez bánt.

– Ide hallgasson, herceg – mondta vidám mosollyal a tábornok –, ha ön csakugyan olyan, mint amilyennek látszik, akkor önnel talán még kellemes is lesz összeismerkedni; de látja, én nagyon elfoglalt ember vagyok, most is mindjárt visszaülök az íróasztalhoz, átnézek és aláírok ezt meg azt, azután indulok őfenségéhez, majd a hivatalba, így hát megesik, hogy bármennyire örülök is az embereknek… mármint a derék embereknek, mégis… Egyébként biztos vagyok abban, hogy ön kitűnő nevelésben részesült, hogy… Hány éves is ön, herceg?

– Huszonhat.

– Ejha! Én meg azt hittem, sokkal kevesebb.

– Igen, azt mondják, nagyon fiatalos az arcom. Azt pedig, hogy ne zavarjam önt, hamar megértem, és megtanulom majd, mert amúgy sem szeretek zavarni senkit. És végül, azt hiszem, sok körülménynél fogva, legalábbis első látásra, annyira különbözünk egymástól, hogy közöttünk talán nem is lehet sok érintkezési pont, bár tudja, ebben az utóbbi gondolatban magam sem hiszek, mert igen gyakran csak úgy látszik, mintha nem volnának érintkezési pontok, pedig nagyon is vannak… Mert az csak lustaságból ered, hogy az emberek látszat szerint osztályozzák egymást, és nem találnak egymásban semmit… Egyébként talán unalmasan kezdtem az egészet, igaz? Ön mintha…

– Még egy-két kérdést: van önnek valamelyes vagyona? Vagy talán valami állást szándékszik vállalni? Bocsásson meg, hogy így…

– Ugyan kérem! Nagyon is megértem és értékelem a kérdését. Egyelőre semmi vagyonom sincs, sőt – ugyancsak egyelőre – semmilyen állásom sincs, pedig szükségem volna rá. Ami pénzem van, az sem az enyém, Schneider adta, az a professzor, aki gyógyított és tanított Svájcban, ő adott útravalót, de pontosan csak annyit, hogy most már például mindössze néhány kopejkám maradt. Csakugyan van egy ügyem, és tanácsot szeretnék kérni, de…

– Mondja, miből akar megélni egyelőre, és mik a tervei? – vágott közbe a tábornok.

– Dolgozni akarok.

– Ó, hisz ön bölcs ember; de egyébként… van önnek valamilyen tehetsége, egyszóval olyan képessége, amellyel megkeresheti a betevő falatját? Ismételten bocsánatot kérek…

– Ó, csak ne mentegetőzzék… Nem, kérem, azt hiszem, nincs se tehetségem, se különösebb képességem; sőt ellenkezőleg… mert én beteg ember vagyok, és nem tudtam rendesen tanulni. Ami pedig a betevő falatot illeti, azt hiszem…

A tábornok megint közbevágott, és megint kérdezősködni kezdett. A herceg ismét elmondott mindent, amit már elmondott egyszer. Kiderült, hogy a tábornok hallott a megboldogult Pavliscsevről, sőt személyesen is ismerte. A herceg maga se tudta megmagyarázni, miért érdeklődött Pavliscsev az ő neveltetése iránt – lehet, hogy pusztán azért, mert régi barátság fűzte megboldogult apjához. A herceg még kisgyermek korában maradt árván, egész életében falun élt, ott nőtt fel, mert egészsége megkövetelte a falusi levegőt. Pavliscsev holmi öreg földbirtokos asszonyokra, a rokonaira bízta. Először nevelőnőt, később nevelőt fogadtak melléje; a herceg egyébként kijelentette, hogy bár mindenre emlékszik, nemigen tudja kielégítően megmagyarázni, mert sok mindennel ő maga sincs tisztában. Betegségének gyakori rohamai szinte félkegyelművé tették (a herceg így is mondta: félkegyelművé). Végül elmondta, hogy Pavliscsev egyszer találkozott Berlinben Schneider svájci professzorral, aki éppen az effajta betegségekkel foglalkozik. Svájcban, Valais kantonban van egy intézete, és ott saját módszere alapján hideg vízzel, tornával gyógyítja a félkegyelműeket meg az őrülteket, ezenkívül tanítja is őket, és általában gondosan ügyel a szellemi fejlődésükre; elmondta, hogy Pavliscsev csaknem öt éve Schneiderhez küldte őt Svájcba, de ő maga két évvel ezelőtt végrendelkezés nélkül, hirtelen meghalt; hogy Schneider még két évig tartotta magánál és gyógyította; hogy nem gyógyította meg teljesen, de igen sokat segített rajta; és végül hogy a saját kívánságára meg egy váratlan körülmény miatt hazaküldte őt Oroszországba.

A tábornok nagyon meglepődött.

– És nincs, egyáltalán nincs önnek senkije sem Oroszországban? – kérdezte.

– Most még nincs, de remélem, hogy lesz… azonkívül kaptam egy levelet…

– Legalább tanult valamit? – vágott közbe a tábornok, nem is hallotta a levél említését. – És nem akadályozza a betegsége abban, hogy valami könnyebb állást vállaljon, mondjuk, egy hivatalban?

– Ó, bizonyára nem akadályoz. Ami pedig azt illeti, nagyon szeretnék állásba menni, mert magam is látni akarom, mire vagyok képes. Hisz tanultam én állandóan mind a négy év alatt, bár nem egészen szabályosan, hanem másképp, külön módszer alapján, és eközben volt alkalmam elolvasni sok orosz könyvet is.

– Sok orosz könyvet? Tehát ön ismeri a betűket, és tud hibátlanul írni?

– Ó, igen, nagyon is jól tudok.

– Nagyszerű; és a kézírása?

– Az írásom kitűnő. Talán ehhez csakugyan van tehetségem; a szépírás erős oldalam. Hadd írjak valamit most mindjárt próbaképpen – mondta nekibuzdulva a herceg.

– Csak tessék. Sőt kell is, hogy… Szeretem ezt a készségességét, herceg, ön igazán nagyon kedves.

– Önnek meg nagyszerű írókészlete van: mennyi ceruza, mennyi toll, és milyen kitűnő, kemény papír! És milyen pompás a dolgozószobája! Ezt a képet ismerem, ez svájci táj. Biztos vagyok abban, hogy a művész természet után festette, és abban is biztos vagyok, hogy láttam ezt a vidéket: Uri kantonban van…

– Nagyon is lehetséges, bár én ezt itt vettem. Ganya! Adj papírt a hercegnek; itt a toll, papír, fáradjon át ahhoz a kis asztalhoz. Mi ez? – fordult a tábornok Ganyához, aki ezalatt kivett a táskájából és átnyújtott neki egy nagy alakú fényképet. – Ejha! Nasztaszja Filippovna! Ezt ő, ő maga küldte neked, ő maga?! – kérdezte élénken, nagy érdeklődéssel Ganyától.

– Most adta, amikor gratulálni voltam nála. Már régen kértem tőle. Nem tudom, nem célzás akar-e ez lenni, mert én üres kézzel, ajándék nélkül mentem oda, egy ilyen napon! – tette hozzá kellemetlen mosollyal Ganya.

– Dehogyis! – mondta meggyőződéssel a tábornok. – De furcsa az eszed járása, igazán! Dehogyis célozgat ő… és különben sem haszonleső nő. No meg aztán mivel is ajándékoznád meg, hisz ide ezrek kellenek! Talán a magad fényképével? Jó, hogy eszembe jut: nem kért még tőled fényképet?

– Nem, még nem kért; és talán sohasem kér. Bizonyára nem feledkezik meg a mai estéről, Ivan Fjodorovics?! Hisz önt külön is meghívták.

– Nem, dehogy feledkezem meg, ott leszek! Hogyisne, amikor születése napja van: ma huszonöt éves! Hm… Tudod mit, Ganya, ám legyen, megmondom neked nyíltan: jól készülj fel. Afanaszij Ivanovicsnak és nekem megígérte, hogy ma, az estélyén kimondja az utolsó szót: lesz-e valami a dologból, vagy nem lesz! Úgyhogy jól vigyázz!

Ganya hirtelen annyira zavarba esett, hogy egy kissé el is sápadt.

– Biztosra mondta? – kérdezte, és mintha megremegett volna a hangja.

– Tegnapelőtt szavát adta. Mind a ketten addig ostromoltuk, míg rá nem kényszerítettük. Csak arra kért bennünket, hogy neked ne mondjuk meg időnap előtt.

A tábornok figyelmesen nézegette Ganyát; láthatólag nem tetszett neki a zavara.

– Ne felejtse el, Ivan Fjodorovics – mondta izgatottan és tétován Ganya –, ő teljes szabadságot adott nekem a döntésre, mindaddig, amíg ő maga nem dönt, sőt még akkor is rendelkezhetek a szavammal…

– Hát te talán… hát te talán… – szólt hirtelen megijedve a tábornok.

– Én nem szóltam semmit.

– No de, kérlek, hát mit akarsz tenni velünk?

– De hisz én nem lépek vissza. Lehet, hogy nem jól fejeztem ki magam…

– Még csak az kéne, hogy visszalépj – mondta bosszúsan a tábornok, mert most már nem is akarta fékezni haragját. – Itt most már nem arról van szó, barátom, hogy nem lépsz vissza, hanem arról, hogy a legnagyobb készséggel, megelégedéssel és örömmel fogadd a szavát… Mi van otthon nálatok?

– Otthon? Ugyan! Otthon minden úgy történik, ahogy én akarom, csak az apám bolondozik szokása szerint, egészen elszemtelenedett; én már nem is beszélek vele; de azért kordában tartom; ha anyám nem volna, igazán ajtót mutatnék neki. Anyám persze folyton sír; a húgom dühöng, de végül nyíltan kijelentettem nekik, hogy a magam sorsának magam vagyok az ura, és azt kívánom, hogy otthon hallgassanak rám. A húgomnak legalábbis kereken megmondtam… az anyám előtt.

– Csakhogy én, kedves barátom, még most sem értem a dolgot – jegyezte meg tűnődve a tábornok, egy kissé felrántotta a vállát, és széttárta a karját. – Nyina Alekszandrovna a minap, amikor idejött, emlékszel?… elkezdett sóhajtozni és jajgatni. „Mi lelte?” – kérdeztem. Kiderült, hogy az ő szemükben ez szégyen, gyalázat. Ugyan, hát hol itt a szégyen, gyalázat, ha szabad kérdeznem? Hát ki vethet Nasztaszja Filippovnának a szemére bármit is, vagy ki bizonyíthat rá bármi rosszat is? Talán azt, hogy Tockijjal élt? De hiszen ez ostobaság, bizonyos körülmények között különösen az! „Ne engedje a lányai közelébe!” – mondta. Ugyan már! Ej-ej, Nyina Alekszandrovna! Hát hogy nem érti meg, hogy nem érti meg…

– …a saját helyzetét? – igyekezett segíteni Ganya a zavarba esett tábornokon. – De megérti; ne haragudjék rá. Én különben akkor jól megmostam a fejét, és megtiltottam, hogy beleüsse az orrát a mások dolgába. De mégiscsak azért van valamelyes béke a családban, mert ő még nem mondta ki az utolsó szót, ám a vihar változatlanul fenyeget. Ha ma kimondja az utolsó szót, akkor minden eldől.

A herceg, mialatt szépírási próbamunkája mellett, a sarokban ült, hallotta az egész beszélgetést.

Ahogy befejezte az írást, odament az íróasztalhoz, és átnyújtotta a papírlapot.

– Ez hát az a Nasztaszja Filippovna? – szólt, miután figyelmesen és kíváncsian megnézte a fényképet. – Csodálatosan szép! – tette hozzá mindjárt lelkesen. A fénykép valóban rendkívül szép nőt ábrázolt. Igen egyszerű és ízléses szabású fekete selyemruhát viselt; sötétszőke haja egyszerűen, otthonosan fésülve; szeme mély, sötét, homloka tűnődő; arckifejezése szenvedélyes és egy kissé gőgös. Arca soványkás és talán sápadt is… Ganya és a tábornok megdöbbenve nézett a hercegre…

– Hogyhogy Nasztaszja Filippovna?! Ön talán ismeri Nasztaszja Filippovnát? – kérdezte a tábornok.

– Igen; alig egy napja vagyok Oroszországban, és máris ismerem ezt a gyönyörű nőt – felelte a herceg, és mindjárt elmondta Rogozsinnal való találkozását, meg mindazt, amit tőle hallott.

– Ez aztán az újság! – mondta ismét izgatottan a tábornok, aki rendkívül figyelmesen hallgatta a herceg elbeszélését, és fürkészően nézett Ganyára.

– Ez bizonyára képtelenség – dörmögte Ganya, aki egy kissé szintén zavarba esett –, duhajkodik a kereskedőfióka. Hallottam már róla egyet-mást.

– Igen, én is hallottam, barátom – kapott a szón a tábornok. – Nasztaszja Filippovna mindjárt azután, hogy megkapta a fülbevalókat, elmondta az egész históriát. De hát most már más a helyzet. Most már csakugyan egymillió van Rogozsin zsebében. És… a szenvedély, talán képtelen szenvedély, de mégiscsak a szenvedély árad belőle. Márpedig tudjuk, mire képesek az effajta urak, ha leisszák magukat!… Hm!… Csak valami botrány ne kerekedjék belőle! – fejezte be elgondolkozva a tábornok.

– A milliótól fél? – kérdezte vigyorogva Ganya.

– Te talán nem félsz?

– És mi volt a benyomása, herceg – fordult Ganya hirtelen Miskinhez –, milyen az a Rogozsin, komoly ember, vagy csak amolyan duhaj fráter? Mi a véleménye?

Ganyában sajátos változás ment végbe, amikor feltette ezt a kérdést. Mintha valami új, különös ötlet lobbant volna fel az agyában, és villogott volna türelmetlenül a szemében. A tábornok, aki őszintén és nyíltan nyugtalankodott, ugyancsak a hercegre sandított, de mintha nem sokat várt volna a feleletétől.

– Nem tudom, mit is mondjak – felelte a herceg. – Nekem úgy tetszett, hogy sok szenvedély, mégpedig beteges szenvedély van benne. Sőt ő maga is mintha egészen beteg volna. Könnyen meglehet, hogy már az első napokban ágynak esik, kivált ha elkezd tivornyázni.

– Igen? Ez volt a benyomása? – kapaszkodott bele a tábornok ebbe a megjegyzésbe.

– Igen, ez volt.

– De azért mégis megeshetnek afféle históriák, és lehet, hogy nem is néhány nap múlva, hanem még ma estig történik valami fordulat – nevetett gúnyosan a tábornokra Ganya.

– Hm!… Természetesen… Történhet, és akkor aztán minden attól függ, hogy mi ötlik az agyába Nasztaszja Filippovnának – mondta a tábornok.

– Márpedig tudja, milyen ő néha!

– Hogyhogy milyen? – förmedt rá megint a tábornok, aki rendkívül elkedvetlenedett. – Ide hallgass, Ganya, ne nagyon ellenkezz ma vele, kérlek, hanem igyekezz így meg úgy, tudod… egyszóval kedvében járni… Hm!… Miért húzod úgy el a szádat? Ide figyelj, Gavrila Ardalionics, ideje, legfőbb ideje most kereken megmondani: hát miért törjük mi magunkat? Értsd meg: én már rég biztosítottam magamnak azt a hasznot, amely ebben a dologban rejlik; én így vagy úgy, de mindenképp a magam javára intézem el ezt az ügyet. Tockij elhatározása is megingathatatlan, úgyhogy én teljesen biztos vagyok a dolgomban. Tehát én most már csakis a javadat akarom. Ezt magad is beláthatod; vagy talán nem bízol bennem? Pedig hát te, hogy is mondjam csak… egyszóval okos ember vagy, és én nagyon bíztam benned, és jelen esetben éppen ez a… ez a…

– Ez a fő – fejezte be Ganya ismét kisegítve zavarából a tábornokot, és száját leplezetlenül maróan gúnyos mosolyra görbítette. Égő tekintetével merően a tábornok szemébe nézett, mintha épp azt akarná, hogy a tábornok kiolvassa a tekintetéből a gondolatait. A tábornok elpirult, és felfortyant.

– No igen, az ész a fő! – hagyta helyben, és keményen nézett Ganyára. – De nevetséges ember vagy te, Gavrila Ardalionics! Te, úgy látom, szinte örülsz ennek a kereskedőfiókának, mint valami megmentődnek. Holott itt kezdettől fogva a józan észt kell követni; itt éppenséggel jól meg kell értenie egymást, és nyíltan, becsületesen kell eljárnia mind a két félnek, vagy pedig idejében szólni kell, nehogy kompromittáljanak másokat, annál is inkább, mert volt rá elég idő, sőt még most is van (a tábornok sokatmondóan felvonta szemöldökét), jóllehet csupán néhány óránk maradt… Megértetted? Akarod-e tulajdonképpen, vagy nem akarod? Ha nem akarod, mondd meg, és… Isten áldjon! Senki sem tartja vissza, Gavrila Ardalionics, senki sem vonszolja erőszakkal csapdába, ha ugyan ön itt csapdát lát.

– Akarom – felelte halkan, de határozottan Ganya, és mogorván elhallgatott.

A tábornok meg volt elégedve. Heveskedett ugyan az imént, de már láthatólag megbánta, hogy annyira elragadtatta magát. Hirtelen a herceg felé fordult, és mintha nyugtalan gondolat árnyéka suhant volna végig az arcán – hisz a herceg mégiscsak itt volt, és mindent hallott. De mindjárt megnyugodott: csak egy pillantást kellett vetnie a hercegre ahhoz, hogy teljesen megnyugodjék.

– Ohó! – kiáltott fel a tábornok, ahogy arra a szépírásmintára tekintett, amelyet a herceg eléje tett. – Ez aztán a mintaírás! Mégpedig ritka szép mintaírás! Nézd csak, Ganya, micsoda tehetség!

A vastag velinpapírlapra középkori orosz betűkkel ezt a mondatot írta a herceg:

A jámbor Pafnutyij atya keze vonása.

– Tessék, ez – magyarázta rendkívüli örömmel és lelkesedéssel –, ez Pafnutyij apát saját aláírása egy tizennegyedik századi másolat alapján. Nagyon szépen, sőt néha igen finom ízléssel és nagy műgonddal írták alá a nevüket ezek a mi régi apátjaink és metropolitáink. Nincs meg véletlenül önnek, tábornok, legalább a Pogogyin-féle kiadvány?{3} Aztán tessék: itt más betűkkel írtam, ez a múlt századbeli kerek, nagy betűs francia írás, néhány betűt másképpen is írtam; ez a piaci írnokok közönséges írása, melyet egy mintagyűjteményből vettem át… nekem is volt belőlük egy példányom… azt hiszem, ön is elismeri, hogy van benne bizonyos méltóság. Nézze meg ezeket a gömbölyű d-ket és a-kat. Én átvittem a francia jelleget az orosz betűkbe, ez igen nehéz volt, de sikerült. Aztán itt van még egy gyönyörű és eredeti írás, tessék, ez a mondat: „A szorgalom mindent legyőz.” Ez az orosz írnoki, vagy ha úgy tetszik, katonaírnoki írás. Így írják a tekintélyes személynek szóló hivatalos iratokat, ez is gömbölyű betűs, gyönyörű, vastag írás, vastagon, de figyelemre méltó ízléssel írták. Egy kalligráfus nem engedné meg magának ezeket a kacskaringókat, helyesebben ezeket a kísérleteket arra, hogy kacskaringókat csináljon, ezeket a befejezetlen félfarkincákat, látja… de azért, tessék megnézni, a maga egészében ez mégis jellegzetes, és ebben aztán igazán megnyilvánul a katonaírnoki lélek: szeretné nekidurálni magát, eget kér a tehetsége, de a mundérgallérja szorosan be van kapcsolva, és a fegyelem még a kézírásból is úgy kiütközik, hogy öröm nézni! Nemrég nagyon meglepett egy ilyen írásminta, melyre véletlenül bukkantam rá, mégpedig hol? Svájcban! Tessék, ez egy közönséges, egyszerű, tisztára angol írás: ez a finomság netovábbja, csupa gyönyörűség, csupa gyöngy; ez maga a tökély; aztán tessék, itt egy változat, ez meg itt ismét egy francia írás, egy francia üzleti utazótól tanultam el: ez tulajdonképpen ugyancsak angol írás, de a vastag vonal egy picikét vastagabb és feketébb, mint az angolban – és ezzel a világosság-feketeség aránya felborul; és nézze meg: a tojásdad alakot megváltoztatták, egy picikét kigömbölyítették, és a tetejébe megengedik a kacskaringót is, márpedig a kacskaringó a legveszélyesebb dolog! A kacskaringó nem mindennapi ízlést követel; de ha a kacskaringó sikerül, ha eltalálják a megfelelő arányokat, akkor ezt az írást semmivel sem lehet összehasonlítani, és annyira szép, hogy beleszeret az ember.

– Ohó! Hát ön ilyen finomságokba is belemélyed?! – mondta nevetve a tábornok. – De hisz ön, kedves barátom, nem is egyszerű kalligráfus, hanem művész! Igaz, Ganya?

– Csodálatos – felelte Ganya –, és ráadásul hivatásának teljes tudatával csinálja – tette hozzá gúnyos mosollyal.

– Csak nevess, nevess, ez azért mégis valóságos életpálya – mondta a tábornok. – Tudja, herceg, kinek íratunk mi önnel felterjesztéseket? Önnek, első lépésként, már most is megadhatjuk a havi harmincöt rubelt. No, de fél egyre jár az idő – folytatta órájára pillantva –, térjünk a tárgyra, herceg, mert sietnem kell, és ma már nemigen találkozunk! Üljön csak le egy pillanatra; már megmagyaráztam, hogy nem tudom valami gyakran fogadni önt; de őszintén akarok egy kicsikét segíteni, egyelőre természetesen csak egy kicsikét, vagyis a legszükségesebbekben, a többi aztán már öntől függ. Keresek önnek egy kis állást a hivatalban, nem lesz nehéz munka, de pontosságot követel. Ami pedig a továbbiakat illeti: Gavrila Ardalionics Ivolginnak, akivel szeretném, ha összeismerkednének, tehát ennek a fiatal barátomnak a családjában, vagyis a házában a mamája és a húga szabaddá tett két-három bútorozott szobát, és teljes ellátással kiadják jó ajánlással rendelkező embereknek. Biztos vagyok abban, hogy Nyina Alekszandrovna elfogadja az én ajánlásomat. Önnek pedig, herceg, ez valóságos kincs, mert először is nem lesz egyedül, hanem, hogy úgy mondjam, egy család körében, márpedig nézetem szerint önnek nem is szabad mindjárt az első lépéskor egyedül maradnia egy olyan nagyvárosban, mint Pétervár. Nyina Alekszandrovna, Gavrila Ardalionics mamája és Varvara Ardalionovna, a húga olyan hölgyek, akiket én végtelenül tisztelek, becsülök. Nyina Alekszandrovna, Ardalion Alekszandrovicsnak a hitvese, egy nyugalmazott tábornoké, előbbi hivatalomban volt kollégámé, akivel bizonyos körülmények miatt megszakítottam a kapcsolatot, ám ez nem akadálya annak, hogy némileg tiszteljem. Mindezt azért magyarázom el önnek, herceg, hogy megértse: én személyesen ajánlom oda, következésképpen mintegy kezességet vállalok önért. A bér igen mérsékelt, és remélem, hogy a fizetése hamarosan épp elég is lesz rá. Igaz, az embernek zsebpénz is kell, ha csak egy kevés is, de ne haragudjék meg, herceg, ha megjegyzem: jobb, ha nem tart zsebpénzt vagy… egyáltalán pénzt a zsebében. Ezt csak azért mondom, mert ilyen benyomást szereztem önről. De mivel az erszénye most egészen üres, engedje meg, hogy előlegképpen felajánljam ezt a huszonöt rubelt. Aztán persze, majd elszámolunk, és ha ön olyan őszinte és kedves, jószívű ember, amilyennek a szavai alapján látszik, akkor semmilyen nehézség sem támadhat közöttünk. Annak pedig, hogy ennyire érdeklődöm ön iránt, az a magyarázata: nekem még… bizonyos célom van önnel; később majd megtudja, mi. Látja, egészen őszintén beszélek; remélem, Ganya, semmi kifogásod sincs az ellen, hogy a herceg a ti lakásotokba költözzék.

– Ó, éppen ellenkezőleg! És a mama is nagyon fog örülni… – erősítette meg udvariasan és figyelmesen Ganya.

– Azt hiszem, nálatok meg úgyis csak egy szoba foglalt. Az a hogy is hívják, az a Ferd… Fer…

– Ferdiscsenko.

– No igen; nem tetszik nekem az a ti Ferdiscsenkótok; amolyan mocskos bohóc. Nem is értem, miért ajnározza annyira Nasztaszja Filippovna. Csakugyan rokona?

– Ó, nem! Csak tréfa az egész! Még csak nem is távoli rokona.

– No, vigye el az ördög! Nos, herceg, meg van elégedve, vagy nincs?

– Köszönöm, tábornok, ön igen derék ember módjára bánt velem, annál is inkább, mert én nem kértem semmit; ezt nem büszkeségből mondom, de valóban nem tudtam, hol hajtsam le a fejemet. Igaz, az imént hívott magához Rogozsin.

– Rogozsin? No, nem; én atyaian, vagy ha így jobban szereti, barátian azt tanácsolom: felejtse el Rogozsin urat. És általában azt tanácsolom, alkalmazkodjék ahhoz a családhoz, ahová most kerül.

– Ha már ilyen jó hozzám – kezdte a herceg –, nekem csakugyan volna egy ügyem. Értesítést kaptam, hogy…

– Bocsásson meg – vágott közbe a tábornok –, most már egy percem sincs. Mindjárt szólok Lizaveta Prokofjevnának: ha már most óhajtja fogadni, én már csak annak rendje-módja szerint szeretném bemutatni neki, akkor azt ajánlom, éljen az alkalommal, és nyerje meg a tetszését, mert Lizaveta Prokofjevna igen sokat segíthet; hisz névrokonok. Ha nem óhajtja fogadni, ne vegye zokon, akkor majd máskor; te meg, Ganya, nézd meg addig ezt a számlát, az imént már annyit kínlódtunk rajta Fedoszejevvel. Ne felejtsd el bevezetni…

A tábornok kiment, és a herceg csak nem tudta elmondani, milyen ügyben jár, pedig már vagy negyedszer fogott hozzá. Ganya cigarettára gyújtott, megkínálta a herceget is, aki elfogadta, de nem szólt egy szót sem – nem akarta zavarni –, hanem a dolgozószobát kezdte nézegetni, ám Ganya alig-alig pillantott a számokkal teleírt papírlapra, melyet a tábornok eléje tett. Szórakozott volt: a herceg szemében Ganya mosolya, tekintete, tűnődése még nyomasztóbb lett most, amikor kettesben maradtak. Ganya hirtelen odament a herceghez, aki ebben a pillanatban ismét Nasztaszja Filippovna fényképénél állt, és azt nézegette.

– Nos hát, tetszik önnek ez a nő, herceg? – kérdezte hirtelen, és áthatóan nézett rá. Mintha valami különös szándéka volna.

– Csodálatos arc! – felelte a herceg. – És meggyőződésem, hogy a sorsa sem mindennapi. Vidám az arca, de ő maga szörnyű sokat szenvedett, ugye? Erről tanúskodik az a két kis csont, ez a két kis pont a szeme alatt, ahol az orcája kezdődik. Ez büszke arc, roppant büszke, csak azt nem tudom, hogy jó-e ez a nő. Hej, bárcsak jó volna! Akkor minden meg volna mentve!

– És… elvenne ön egy ilyen nőt? – kérdezte tovább Ganya, és egy pillanatra se vette le égő szemét a hercegről.

– Én nem vehetek el senkit se, mert beteg vagyok – mondta a herceg.

– És Rogozsin elvenné? Mit gondol?

– Hát elvenni éppen elvenné akár holnap is, azt hiszem, de egy hét múlva talán meggyilkolná.

Alighogy ezt kimondta a herceg, Ganya hirtelen úgy megrázkódott, hogy a herceg kis híján felkiáltott.

– Mi lelte? – kérdezte a herceg, és megragadta a karját.

– Fenséges uram! Őnagyméltósága kéri, hogy fáradjon át a nagyméltóságú asszonyhoz – jelentette az inas, aki megjelent az ajtóban.

A herceg elindult az inas után.

{1} Ószláv egyházi prédikációk és vallásos szövegek gyűjteménye.

{2} Arakcsejev cári miniszter (1769–1834) jelmondata, mely Puskin Arakcsejevről című versében is visszaköszön: „Ki ő? Hűség, nem hízelgő / …olcsó pénz katonája.” (Tandori Dezső fordítása)

{3} Ószláv írásmódok 1840–1841-ben kiadott gyűjteménye.