Bővített újrakiadás

Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Első tánc, 2016

A főnök, 2017

Egy év Rómában, 2018

Igazság 1–3., 2018–2019

A főnök 2., 2020

Első tánc (bővített újkiadás), 2020

Orosz rulett, 2020

Egymás szemében, 2021

Már csak 9 hónap, és találkozunk! – Napló
életed legcsodásabb kihívásához, 2021

Szabadon 1–2., 2021–2022

Bűnösök közt, 2022

Ártatlanok, 2023

A fogság gyönyöre (A főnök 1. – bővített újrakiadás), 2024

Egy év Provence-ban, 2024

© Baráth Viktória, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Komor Kata

Korrektúra: Bosznai Gábor

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5703-75-3

MÚLT ÉS JELEN

Ana

Az ajkaimat megszínező vörös rúzst bámulom a tükörben, miközben jobb kezemmel végigsimítom a hajamat, hogy minden egyes tincs tökéletesen álljon. Kiengedve hagytam, mert ő úgy szereti. Tudom, hülyeség, hogy még ennyi idő után is ezt nézem, de nem tudok ezen változtatni. Így is a mindennapjaim része, minden pillanatban úgy érzem, hogy itt van velem. Ha most látna, biztos beszólna valamit, hogy mit érzelgősködöm. Mosolyognom kell, akárhányszor meglátom magam előtt az arcát, miközben a szemeit forgatja.

Egész jól nézek ki, sőt, kimondottan tetszem magamnak. Bár ezek a partik nem olyanok, mint amiken régebben vettem részt, én mégis szeretem mindennek megadni a módját. El kell fogadnom, hogy már nem az az ember vagyok, aki voltam. Megváltoztam, pontosabban az élet kényszerített arra, hogy megváltozzam. Ma már nem tudom elképzelni, hogy úgy éljek, ahogy régen, de úgy érzem, valahol mélyen még az az énem is bennem lakik. Hogy hiányzik-e? Talán egy kicsit. De nem a pénz vagy a hatalom. Inkább az, hogy a magam ura voltam. Még úgy is, hogy minden egyes pillanatban azon járt az agyam, hogy talán a mai nap lesz az utolsó. A veszély végig ott lebegett fölöttem, és szerencsés vagyok, hogy ennyivel megúsztam. Rosszabbul is járhattam volna…

Határozott kopogást hallok az ajtómon, de nem emelem el a tekintetem a tükörről.

– Igen? – szólok ki.

Rick hirtelen mozdulattal nyit be a szobámba.

– Lassan indulnunk kell – mondja, de nem lép beljebb, megáll az ajtóban.

– Máris kész vagyok. Sol?

– Már elment dolgozni. Mondtam neki, hogy később beugrunk hozzá.

– Az tuti. Ha ezt az estét túlélem, akkor szükségem lesz egy italra.

Felállok a fésülködőasztalom elől, és teszek pár lépést Rick felé, aki félreállva enged nekem utat. Az előszobában hallom, ahogy jön utánam, ezért hátra se nézek, csak magamra hajtom a stólámat, felveszem a táskámat, és kilépek a bejárati ajtón. Semmi kedvem sincs ehhez a partihoz, de megígértem Silviának, hogy jelen leszek, és segítem az alapítvány munkáját. Nem mondhattam nemet, mert szerinte az én „pofim” lesz az, amitől sok-sok nulla kerül majd a csekkekre. Ezt mondjuk meg is értem, mivel az adakozók nagy része férfi, akiknek jólesik, ha egy fiatalabb nő hízeleg nekik. Silvia azonban már jócskán túl van a hatvanon, és hiába tartja nagyon jól magát, be kell látnunk, hogy a kor a férfiaknál igenis számít. Én sem vagyok mai csirke, de még mindig tudom, hogyan használjam a nőiességemet. Többek között ezért nem mentem még csődbe.

Rick szokás szerint néma csendben visz el egészen a Lucerna Hotelig, ahol a jótékonysági estet tartják. Ilyenkor örülök annak, hogy nem egy szószátyár típus. Nincs kedvem beszélgetni, eleget fogok még később, most jobban esik a csend és a nyugalom. Rick nem sok vizet zavar, szinte észre sem veszem, hogy mellettem van, mégis biztonságban érzem magam vele. Örülök, hogy együtt maradtunk azután is, hogy le kellett lépnünk Albuquerque-ből, amikor a talaj kezdett forróvá válni a talpunk alatt. Az egész életünket magunk mögött hagytuk. Nem csoda, elég gyorsan kellett távoznunk. Mindössze egy-egy bőrönddel vágtunk neki a nagy útnak egy lerobbant Forddal. A mai napig nem értem, hogyan juthattunk ki az országból, bár van egy tippem. A lényeg, hogy megúsztuk, és Tijuanában új életet kezdhettünk. Miután kiértünk, Rick magamra hagyhatott volna, de nem tette. Én pedig örökké hálás leszek neki ezért.

Ahogy bekanyarodunk a bejárat elé, kinyitom az ajtómat, de Rick utánam szól:

– A mobilod mindig legyen nálad! – köti a lelkemre szigorúan.

– Igenis, apu! – forgatom a szemem, majd kiszállok a kocsiból, és elindulok az üvegajtó felé.

Már a hotel előtt dohányoznak és koktéloznak a résztvevők, én pedig alaposan végignézek rajtuk. Előre felmérem a terepet, hogy kik azok, akiket meg lehet környékezni, hogy idén egy nagyobb összeggel támogassák az alapítványt. Mind szmokingba bújt üzletemberek, akik azzal akarják csillapítani a bűntudatukat, hogy nagyritkán odadobnak néhány pesót valamelyik jótékonysági szervezetnek. De ez engem nem igazán izgat, ha ezzel sikerül fenntartani az alapítványt. Ahogy az sem érdekel, honnan van a pénzük, milyen úton-módon szerezték. A lényeg, hogy végre nemes célt támogatnak vele.

Néhány kedves mosoly után viszont furcsa érzésem támad, mintha valaki jönne utánam. Hirtelen megfordulok, de ugyanazokat az embereket látom, mint eddig. Talán csak egy szellő volt, vagy valaki elment mögöttem. Mindenesetre valami megfoghatatlan okból végigfut a hátamon a hideg.

Felveszem a legszebb mosolyomat, és úgy indulok a terem felé, hogy ha esetleg útközben találkozom valakivel, már így lásson. Sokan biccentenek felém, odaköszönnek, de én határozottan folytatom az utamat. Ha beszélgetni akarnak, akkor azt bent kell megtenniük, ahol a borítékokat gyűjtjük. Remélem, hamar túlesünk a kötelező körökön, és mehetek Solhoz. Jobban szeretek dolgozni, mint kirakati bábuként lófrálni a milliomosok között.

Ahogy belépek a szolidan díszített terembe, rögtön feltűnik Silvia őszes haja és rikítóan vörös ajka, ami csak úgy világít. Sokan nem kedvelik harsány természete miatt, de én talán pont ezt szeretem benne. Mindenről határozott véleménye van, és bár igyekszik fiatalabbnak tűnni a koránál, szereti eljátszani mindenki gondos nagymamáját, aki mindig jótanácsokkal látja el az embert.

– ¡Ana, cariño! – tárja szét a karjait, ahogy meglát. Közelebb lépek hozzá, és adok neki két puszit üdvözlésképp. – Remélem, felkészültél a nagy csatára!

– Nincs más választásom, nem igaz? – kérdezek vissza elbűvölő mosollyal az arcomon.

– Ó, igen, erre a mosolyra van szükségünk! – csipkedi meg az arcomat. – Ne feledd, hogy a mai estén az előző adományok kétszeresét kell összeszednünk. A tervrajzok már készen vannak, szeretném minél hamarabb elkezdeni az építkezést.

– Ne aggódj, meglesz! Mindenkit meghívtunk, akit csak lehetett, ráadásul annyi itt az újságíró, hogy szerintem még hetek múlva is kapni fogjuk a felajánlásokat.

– Legyen igazad! Nem is tartalak fel, tudod a dolgod!

Ezzel magamra hagy, és rögtön beszédbe elegyedik az egyik vendéggel. Első körben azokhoz megyek oda, akiket már ismerek, hogy kicsit fel tudjak oldódni és felvegyem a ritmust. Sokszor érzem azt, hogy nagyon nincs kedvem ehhez az egészhez, de aztán emlékeztetem magam, hogy miért is teszem, és máris máshogy állok a dolgokhoz. Régebben imádtam a partikat és a rendezvényeket, de mostanra teljesen elvesztették számomra a varázsukat. Azóta, amióta tudom, hogy valójában milyen emberektől várjuk a pénzt. Igen, én is egy voltam közülük, belátom, ezért semmi jogom ahhoz, hogy elítéljem őket. Én azonban rájöttem, hogy nem folytathatom azt az életet, és váltottam. Jó útra tértem, és ez volt a legjobb döntés, amit valaha meghoztam.

Kicsit megterhelő, hogy egyszer spanyolul, aztán angolul, majd megint spanyolul kell beszélgetnem, de szerencsére nem okoz gondot, inkább csak kellemetlen. A vendégeink között is sok az amerikai, ezért már hozzászoktam, de velük csak pár mondatot kell váltanom. Mielőtt még belemerülnék egy hosszabb beszélgetésbe a helyi önkormányzat vezetőjével, a pulthoz lépek, és kérek magamnak egy pohár pezsgőt. Hosszú lesz még az este, nekem pedig szükségem van valamire, ami lenyugtat, és amitől jobb kedvre derülök. Egy idő után már a fejem és a lábam is belefájdul a sok álldogálásba és jópofizásba. Az éves gálaestek a legfárasztóbbak számomra. Minden alkalommal ugyanazokat a köröket futjuk ugyanazokkal az emberekkel. Mosolygok, és csevegek velük a pénzükért cserébe. Valami hasonlót csinálhatnak az eszkortlányok is munka közben, csak én egy este alatt több férfinek is teszem a szépet.

– Ana, nézd csak, ki van itt!

Silvia hangjára összeszedem magam. Legurítom az utolsó korty pezsgőmet, majd felé fordulok, de abban a pillanatban, ahogy meglátom Oliver arcát, még jobban megszédülök, mint a pezsgőtől.

– Emlékszel még Jones ügynökre? – kérdezi Silvia.

Nem hiszem el, hogy ismét ezt játssza el velem. Már a múltkor is lecsesztem, amiért szó nélkül beállított, mégis miért nem tud nyugton maradni?

– Miss Moreno – biccent felém játékos mosollyal az ajkán.

– Mr. Jones – üdvözlöm, ám korántsem olyan kedvesen, mint ő.

– Jones ügynök azért jött, hogy megnézze az épület új szárnyát, amire tavaly gyűjtöttünk.

– Az még nincs kész – vágom rá barátságtalanul.

– Tudom, Silvia már tájékoztatott róla, hol tart az építkezés. Ezt leszámítva is szerettem volna eljönni, hogy megnézzem, hogyan alakul az alapítvány élete.

– Írhatott volna egy e-mailt is – közlöm vele egy erőltetett mosoly társaságában.

– Ana… – néz rám Silvia meglepetten.

Meg is érdemelném a dorgálást, ha nem az lenne a helyzet, ami. Sosem beszélnék így senkivel, aki jótékonykodni akar az alapítvány javára, de tudom, hogy Oliver miért van itt. És az egyáltalán nem a jótékonykodás.

– Semmi gond, Miss Moreno bizonyára már fáradt – menti a helyzetet Oliver. – Megértem, hiszen nehéz lehet egész este ennyire gyönyörűnek és elbűvölőnek lenni.

És még nekiáll udvarolni! Silvia próbálja leplezni a mosolyát, de nem nagyon sikerül neki. Még a hülye is láthatja, hogy a reakciómat figyeli.

– Annyira nem fárasztó, ez nálam a természetes állapot.

Oliver jót szórakozik a válaszomon, Silvia pedig ismer már annyira, hogy csak a fejét csóválja. Annyiszor próbált összehozni mindenféle férfiakkal, hogy már észre sem veszi, ha visszautasítom őket. Kezdem unni, hogy mindenki a szerelmi életemmel foglalkozik.

– Ez, mondjuk, mindent megmagyaráz – folytatja Oliver.

Utálom, amikor ezt csinálja. A múltkor is csak úgy beállított ide, és felforgatta a békés életemet. Ezúttal nem hagyom, hogy ezt tegye.

– Mennem kell Solhoz – fordulok Silvia felé.

– Máris?

– Úgy tűnik, minden alkalommal sürgős ügye akad, amikor találkozunk – teszi hozzá Oliver.

– Így van – bólintok. – Ezen elgondolkodhatna.

Az az átkozott vigyor sosem fagy le a képéről. Játszik, tudja, hogy idegesít, tudja, hogy nem akarok lebukni ezek előtt az emberek előtt, és mégis ezt csinálja. Nem maradhatok tovább a közelében ennyi kíváncsi tekintet előtt.

Amúgy sem volt sok kedvem bájologni, de ahogy megláttam Olivert, tudtam, hogy menekülnöm kell. Gyors léptekkel haladok a parkoló felé. A munka majd eltereli a gondolataimat. Mostanában túl sokat járatom az agyam olyan dolgokon, amiken nem kéne, ilyenkor pedig az a legjobb, ha lefoglalom magam. Rick a kocsiban ülve vár rám.

– Minden rendben? – kérdezi, ahogy beszállok mellé.

– Persze, miért?

– Azt mondtad, hogy két órát tuti maradsz.

– Meggondoltam magam. Menjünk a bárba!

Elmondhatnám neki, hogy Oliver csak úgy felbukkant, de akkor belemerülnénk egy hosszas beszélgetésbe, amihez nagyon nincs kedvem. Vegyes érzelmeket vált ki belőlem, hogy így betoppant az estélyre. Azt mondta, hogy munkaügyben jött. Talán tényleg így van, és csak ez az oka. Akkor viszont talán nem is kéne zavarnom. Nem értem a reakciómat, de szörnyen izgatott lettem, a tenyerem izzad, és a pulzusom sem akar csillapodni. Szerencsére a bárban annyi tequila van, amennyibe akár bele is fojthatnám magam, ez a tudat pedig kicsit megnyugtat. Csak egy pohárra van szükségem, és rögtön más színben látom majd a világot. Talán kicsit egyszerűbben.

Hétköznap esténként nem nagy a forgalmunk, ezért csak Sol dolgozik, de ahogy belépek a bárba, megnyugszom, hogy én is bejöttem. Elég sok a vendég, Sol úgy kapkod, mint aki mindjárt szívinfarktust kap. Jó néhányan furcsán néznek rám, ahogy az estélyi ruhámban végigvonulok a recsegő fapadlón, de legalább utat engednek. Intek Solnak, hogy mindjárt jövök és segítek, de előtte meg kell szabadulnom ettől a ruhától és cipőtől. Bár a fiókomban fekvő tequilásüvegre is vágyom már, úgyhogy felgyorsítom a lépteimet. Az irodám ajtaját becsukom magam mögött, majd az asztalhoz lépve kinyitom a legfelső fiókot. A borostyánszínű ital szinte kacsingat felém. Felkapom az üveget, kinyitom, és egy jó nagyot kortyolok belőle. Nem többet, csak egyet, mert még melóznom kell, így nem dőlhetek ki. A tequila azonban nem csak az alkoholtartalma miatt nyugtat meg. Felötlenek bennem a régi emlékek, amikor esténként ezt kortyolgattuk a kanapén ülve. Amikor a bevételt számoltuk, készültünk a másnapi találkozókra, miközben hangosan szólt a zene a hangszórókból. Az a kanapé nagyjából annyiba került, mint most a havi forgalmunk, amiből persze nekem alig marad valami. De nem panaszkodom. Voltam fent, élveztem, most pedig meg kell tapasztalnom, hogy milyen a lejtőn lefelé száguldani.

Ahogy kibújok a cipőmből, egy hatalmas, szinte kéjes nyögés hagyja el a számat. Elszoktam ezektől a göncöktől, csak kivételes alkalmakkor rittyentem ki magam, mint amilyen például a mai is. De elég volt ebből a sok szaténból. Épp lehúzom a ruhám cipzárját, amikor kopognak.

– Gyere! – szólok ki.

Rick lép be az irodába, maga mögött becsukva az ajtót. Amíg közelebb ér, letolom a vállamról a ruhát, és kilépek belőle. Nem zavarja, hogy előtte öltözöm, és engem sem zavar, hogy fehérneműben lát. Nem tudnám megmagyarázni, hogy miért, de inkább családtagként tekintek rá, mint férfire. Az együtt töltött idő alatt olyanná vált, mintha a bátyám lenne, és tudom, hogy ő is testvéreként óv.

– Mi a helyzet? – kérdezem, majd hátat fordítok neki, hogy a szekrényből elővegyem az atlétámat és a farmersortomat.

Nem hallok választ, csak halk lépteket és zörejeket. Belebújok a felsőmbe, és megfordulok. Rick épp az asztalomra tesz egy borítékot, miközben felküzdöm magamra a rövidnadrágot.

– Ez mi? – kérdezem homlokráncolva, majd a borítékot a kezembe véve meglátom, hogy ez ugyanaz, amit reggel tettem le a konyhaasztalra.

Rick fizetése van benne, ráadásul úgy látom, hogy a teljes. Kérdőn nézek fel rá, de ő állja a tekintetem.

– Beszélnünk kell – mondja halkan.

Kisebb pánik fog el. Gondoltam, hogy előbb-utóbb szóba jön a dolog, de abban reménykedtem, hogy elsiklunk majd az ügy felett.

– Nézd, én tudom, hogy nem a megszokott összeg… – magyarázkodom.

– Ana, nem vagyok hülye, észrevettem, hogy minden héten egy kicsit kevesebb lett – ingatja a fejét.

Persze, tudom, hogy észrevette. Csípőre teszem a kezem, és veszek egy mély levegőt. Már régebben meg kellett volna ezt beszélnem vele, de nem tudtam, hogyan kezdjek bele. Annyira szégyellem magam, hogy képtelen vagyok a szemébe nézni, az asztalomon szerteszét heverő papírokat bámulom, és halkan belekezdek:

– Nem megy úgy az üzlet, mint eddig – mondom. – Ez most átmeneti állapot, de túllendülünk rajta, és akkor, ígérem, kipótolom a fizetésedet.

– Te is tudod, hogy ez nem így van. Egyre kevesebb a vendég a bárban. Nem engedhetsz meg magadnak egy plusz embert, ez a hely nem hoz annyit, hogy ki tudj fizetni.

A szívem összefacsarodik. Igen, igaza van. Nem engedhetem meg magamnak, de nem akarom őt elengedni. Annyira megszoktam, hogy mellettem van, de nem bilincselhetem magamhoz. Felnőtt férfi, akinek munkára és saját életre van szüksége. Csak hát… Ő az egyetlen, akiben megbízhatok. Félek attól, hogy ha nem lesz mellettem, magával ránt a magány. Szükségem van rá, a támogatására, és hogy tudjam, mindig számíthatok rá, ha bajban vagyok. De ez már nem rólam szól. Ha igazán fontos nekem, akkor el kell engednem, hadd boldoguljon nélkülem. Én csak visszahúzom őt.

– Tudom… – csuklik el a hangom. – Akkor… Gondolom, ennyi volt. Ha kell segítség a munkakeresésben, akkor…

– Hogy mi? – ráncolja a homlokát. – Nem akarok másik munkát.

Na jó, ezzel most egy kicsit összezavart. Megrázom a fejem, és újból a szemébe nézek.

– De…

– Mégis, mi a szart csinálnék? – kacag fel. Szerintem soha életemben nem láttam még csak mosolyogni sem, most pedig szabályosan nevet. – Menjek el mosogatni egy étterembe, vagy vezessek taxit? Soha életemben nem csináltam mást, csak ezt.

– Akkor mégis mit akarsz ezzel mondani? – vonom fel a szemöldököm.

– Figyelj, nálad lakom, a kajádat eszem, a piádat iszom, nincs szükségem arra, hogy fizetést adj.

– Rick, nem láncolhatlak magamhoz fizetés nélkül!

– Dehogy láncolsz! Hidd el, nekem így a legjobb. Most komolyan, el tudod rólam képzelni, hogy állásinterjúkra járjak? És mégis, mit írnék az önéletrajzomba? Hogy egész életemben drogkereskedők testőre és bérgyilkosa voltam?

A gondolatra én is magamban kuncogok. Ezzel valóban nem kapna tisztességes állást… Bár itt Mexikóban biztosan találna olyan embert, aki szívesen fizetne a szolgálataiért.

– És mi a helyzet a…

Nem is tudom, hogy fogalmazzak. Mégsem kérdezhetek rá a szexuális életére, de szerencsére leesik neki, hogy mire akarok kilyukadni.

– Megoldom azt is pénz nélkül – nyugtat meg. – Mindenkinek így lesz a legjobb. Te rendesen viheted a kocsmát, én pedig elküldhetlek a picsába, ha felidegesítesz, mert nem vagy a főnököm.

Halványan elmosolyodom a szavaira, ugyanakkor szörnyen meg is hatódom. A megismerkedésünkkor egy fikarcnyi empátiát sem véltem felfedezni benne, de amit most értem tesz, azzal teljesen levesz a lábamról. Tudom, hogy nemcsak miattam teszi, de akkor is jólesik.

– Köszönöm – mondom biccentve.

Teszek felé egy lépést, de a következő pillanatban meg is torpanok. Végigfut az agyamon, hogy mi nem vagyunk azok az ölelkezős fajták, és Rick arcából ítélve neki is leesett, hogy mire készülök, mert szinte kétségbeesetten néz rám. Nagyon hülyén érzem magam, úgyhogy inkább csak bólintok egyet felé, és elhaladva mellette, kimegyek a pulthoz. Beállok Sol mellé, aki szörnyen megkönnyebbül, ahogy észrevesz.

– Azt hittem, már sosem jössz! – nyögi, majd a kezembe nyom két söröskorsót. – Ezt a hetesnél rendelték, köszi!

Ezzel vissza is lép a vendégek elé, akik türelmetlenül várakoznak, hogy kiszolgálják őket. Csak pénteken és szombaton megy ilyen jól a hely, hét közben inkább csak lézengenek errefelé az emberek. Ilyenkor kell minél több bevételt termelni, hogy a jövő hétre meglegyen a pénz a rendelésekre és a számlákra. A fizetésekről már nem is beszélve. Solnak nem kell sokat fizetnem, mivel a lakbért levonom tőle, de Josét így is teljes bérrel vettem fel. Tényleg jól jön az a plusz pénz, ami Ricktől meg fog maradni. Talán kicsit feldobhatnánk a helyet, hogy több vendég térjen be hozzánk. Ahogy végignézek az elavult berendezésen és a korhadó fapadlón, nem is értem, hogy hogy lehet egyáltalán ennyi vendégünk. Bár így is sokan csak azért járnak ide, mert Sol és én szolgálunk ki. Ha nem flörtölnénk az összes pasival, aki csak beteszi ide a lábát, akkor hamar elszokna tőlünk az összes vendég. Mindenkire barátokként tekintünk, szeretjük tartani velük a kapcsolatot. Érdeklődünk az életük felől, beszélgetünk velük, hogy otthon érezzék magukat, vagy pont azért, hogy elfelejtsék az otthoni gondjaikat. Ezenkívül sok turista fordul meg nálunk, akik egy igazi, autentikus mexikói kocsmára kíváncsiak. Szeretnék átélni az itteni hangulatot, kicsit el akarnak vegyülni köztünk. A zenegépből mindig hangosan szól a zene, sokszor még táncra is perdülnek páran, ha olyan a hangulat.

Miután visszaérek a pult mögé, segítek Solnak az ottani vendégek kiszolgálásában. Furcsa, hogy szinte csak itt érzem magam igazán nyugodtnak, holott ez a hely okozza a legtöbb problémámat. Mégis ez az én kis menedékem, a saját birodalmam, itt önmagam lehetek, és elengedhetem magam. Ha tehetném, éjjel-nappal itt lennék. Addig se kellene a többi gondommal foglalkoznom.

Pár óra múlva kezd lecsendesedni a forgalom, ilyenkor átvonulnak a város bulisabb részeire, de azért néhányan még maradnak iszogatni. Kisebb társaságok, barátok a nyugodtabb fajtából. Végre mi is levegőhöz jutunk.

– Milyen volt az a flancos parti, amin voltál?

Sol mellém telepszik, felül a pultra, amíg én az üvegeket rendezem vissza a helyükre.

– A szokásos – vonom meg a vállam.

– Bármit megadnék, hogy egyszer én is felvehessek egy estélyit, és pezsgőt kortyolgatva riszáljam magam a sok milliárdos között!

A távolba meredve ábrándozik.

– Megbeszéltük, az első évforduló után elviszlek egy ilyen bálra. Addig várnod kell.

– Tudom – húzza a száját.

Mindenképp motiválni akarom, még ha ennek az is az ára, hogy sokszor szívtelennek tart. Persze tudom, hogy valójában nem így van, de ezt a fejemhez vágta már párszor. Neki sem lehet könnyű, de remélem, hogy a támogatásommal nem fog visszaesni. Nem egyszerű kilépni abból a világból, amiben élt, de nem is lehetetlen. Sokszor úgy látom, már túl van a nehezén, de rosszabb napjain magába zárkózik. Tudom, hogy ilyenkor hiányzik neki a kokain, és az az állapot, amit előidézett. Az viszont egyáltalán nem, amit a szerek hatása alatt tett.

– Ó! – szinte felcsillan a szeme, ahogy a bejárat felé fordítja a fejét.

A nyakát úgy nyújtogatja, mint egy liba, amiből rögtön sejtem, hogy miről is van szó. A szememet forgatva fordulok én is abba az irányba, amikor meglátom Olivert felénk közeledni. Még sosem jött be ide, és nem is értem, most miért teszi. Először a bálon jelent meg, most pedig az én kis saját fészkemben. Egy fokkal nyugodtabb vagyok, mint a partin voltam, de akkor sem tudom eldönteni, hogy mi folyik körülöttem. Halvány mosollyal az ajkán lép hozzánk, egyenesen a pult elé, de én nem hagyom abba a pakolást. Sol viszont azon nyomban leugrik a helyéről.

– Üdv, cowboy! – köszön rá csábos vigyorral angolul.

– Helló! – Oliver nekitámaszkodik a pultnak, és előredőlve nézegeti az előtte fekvő itallapot. – Tudnátok nekem ajánlani valami igazi helyi specialitást?

Nagyon nehezen tudom visszafogni magam, hogy ne szóljak be neki, de szerencsére lefoglal az a hatalmas rendetlenség, ami a telt ház okozta kapkodás után maradt ránk. Fél szemmel azonban látom, ahogy Sol szintén a pultra támaszkodik. Mindig ezt csinálja, összenyomja a melleit, a pasik pedig egymás után rendelik tőle a feleseket.

– Van egy igazán különleges tequilánk és egy újfajta, kézműves sörünk, amit nagyon szeretnek.

– Akkor legyen a sör.

Sol le sem veszi a szemét Oliverről, amíg kecses mozdulatokkal kibontja az üveget, és kitölti a sört a pohárba, majd hátat fordítva neki, lehajol, hogy kivegye az alsó hűtőből a tequilásüveget. Oliver persze jól megbámulja a fenekét, ami az egész mutatvány célja volt. Nem csodálom, Sol gyönyörű lány, ráadásul egész fiatal még. Hitetlenkedve csóválom a fejem, miközben az utolsó üveget is visszateszem a helyére. A pultra támaszkodva figyelem Solt, ahogy kitölt két tequilát, majd az egyiket Oliver elé csúsztatja a sörrel együtt.

– Biztosan megszomjaztál a hosszú út alatt – mosolyog rá.

Oliver végigméri a felespoharat, majd a kezébe veszi.

– Nem terveztem rövidet inni, de ezt nem utasíthatom vissza.

Sol is megemeli a poharát, de ekkor Oliver felém fordul és mélyen a szemembe néz.

– Te nem iszol? – kérdezi.

– Munkaidőben nem szoktam.

– Ó, dehogynem! – nevet fel Sol. – Ne csináld már, igyál velünk egyet, ha már ilyen jó társaságunk van!

Kétkedve nézek rajtuk végig. Nem tudom, hogy hova lyukadunk ki ezzel, de egy tequila most tényleg jól jönne. Félig megtöltök egy poharat, mindhárman koccintunk, majd legurítjuk az érett italt.

– És mi szél fújt erre? – kérdezi Olivertől Sol.

– Sajnos csak a munka.

– Miért, mi a munkád?

– Az amerikai kormánynak dolgozom.

– Wow! – Sol szemei szinte felragyognak, ahogy eljut a tudatáig, amit hallott. – És mit csinálsz pontosan?

– Azt sajnos nem mondhatom el – sóhajtja Oliver. – Egy elég kényes ügy miatt vagyok itt, de a lényeg az, hogy a rosszfiúkat üldözöm.

Ezt a hülye dumát! Lefogadom, hogy az összes nőt ezzel a szöveggel fosztja meg a bugyijától…

– Ez szörnyen izgalmas! – lelkendezik Sol. – Hallod ezt, Ana?

– Igen, hallom – bólintok.

Egyenesen Oliver szemébe nézek, hátha ki tudom belőle olvasni, hogy mit keres itt. Nem szokott csak úgy, váratlanul felbukkanni, de nem látok rajta semmi különöset. Ha bajban lennék, ha valami gebasz volna, akkor tuti, hogy nem így keresne meg. Ez a tudat azért megnyugtat. Sőt. Lazának tűnik, ami jó jel, és mivel alig van már vendég, ezért engem sem feszélyez a jelenléte. Elvégre is, ezen a helyen semmi rossz nem történhet velem. Felkapom az üveget, és teletöltöm mindhárom poharat.

– Szóval a rosszfiúk… – mondom. – Itt van belőlük bőven.

– Igen, én is úgy hallottam. Mostanában egyre több. Persze itt nincs hatásköröm, úgyhogy jobbára csak szórakozni jöttem.

Hát persze, mi másért?

– Itt csak azt lehet! Jobbnál jobb szórakozási lehetőségek vannak – vigyorog rá Sol, majd átvált a csábos pillantására. – Ha gondolod, szívesen megmutatunk neked párat. Pontosabban én, mivel Ana már foglalt.

Erre Oliver felkapja a fejét, és homlokráncolva néz rám.

– Valóban? – kérdezi.

– Igen – bólintok.

– Ó, hát ezt igazán sajnálom. Pedig reméltem, hogy megmutatnád nekem a várost. Nem akarok nagyon turistának tűnni.

– Bocsi, de erről lekéstél – húzom a számat. – Nem nagyon érek rá.

– Én viszont ráérek! – szól közbe Sol, de Oliver továbbra is csak engem néz.

– És ma este sem érsz rá?

Van bőr a képén! Most mondtam, hogy van valakim, és ilyet kérdez? Mégis hova gondol? Meg egyébként is!

– Nem – rázom meg a fejem.

– Semmire? Még egy italra sem? Vagy egy táncra?

Nagyot nevetek.

– Ahogy Sol mondta, foglalt vagyok, nem ismerkedem idegenekkel.

– Hát, ezt tényleg sajnálom – sóhajtja. – De egy ideig a városban leszek, lehet, hogy még összefutunk.

– Meglátjuk.

Igyekszem olyan közömbös lenni, amennyire csak tudok. Nem igazán érti, hogy mi ütött belém, pedig tudhatná. Kiissza a tequilát, majd a zsebéből előveszi a tárcáját, és kifizeti az italokat. Nem ellenkezem, és amikor Sol meg akar szólalni, az ő karjára is ráteszem a kezem, hogy ne mondjon semmit. Oliver ismét a szemembe néz.

– Nos, akkor további szép estét!

Biccent egyet Solnak, majd elindul az ajtó felé, és kisétál a bárból. Sol persze rögtön nekem esik.

– Megőrültél? – támad le újból spanyolra váltva. – Miért nem mentél vele? Teljesen rád van izgulva!

– És mi van azzal, hogy foglalt vagyok? – fordulok felé.

Az arca értetlenkedést tükröz.

– Azt mondtad, hogy a pasiddal alig tudtok találkozni. Egy kis kaland igazán beleférne.

Erre inkább nem mondok semmit. Túl sok olyan dolog van, amiről nem tud, és nem ez a megfelelő alkalom, hogy beszámoljak neki mindenről. Szépen lassan úgyis el kell majd neki mondanom, ha úgy alakul az életem, ahogy elterveztem. De annak még nem jött el az ideje. Inkább faképnél hagyom, és a mosogatóhoz lépek, hogy elöblítsem a már elmosott poharakat.

* * *

A rikító neonfények pont a szemembe világítanak, mintha ezzel is ki akarnák harcolni, hogy bűntudatot érezzek. De nem fogok. Inkább lehunyom a szemem, és kizárok minden zavaró tényezőt, ami alááshatná azt a csodálatos érzést, ami a hatalmába kerít. A bensőmben egyre csak gyűlik a feszültség, ami, már érzem, hogy hatalmas robbanással fog távozni belőlem. A csípőmet fel-le mozgatva irányítom magam úgy, hogy a lehető legjobb pontomat találja el. És sikerül is. A karomat a nyaka köré fonom, és úgy szorítom magamhoz, ahogy csak tudom, miközben a fenekembe markolva húz magára határozott mozdulatokkal. Nem tudok betelni vele, nem akarom, hogy véget érjen, és mégis vágyom az édes beteljesülésre. Olyan erősen húzódok össze belül, hogy szinte mozgatni sem bír, de a testem önálló életre kel. Vonaglok, remegek, megfeszülnek az izmaim, amikor elsötétül előttem minden. A gondolataim pár pillanatra kihagynak, mintha megszűnnék létezni. Ez a legcsodálatosabb érzés a világon. Fel sem fogom, hogy mi történik körülöttem, teljes extázisba estem. Erőtlenül rogyok az ágyra, hogy kifújjam magam, és egy kis energiát gyűjtsek, azonban ahogy fölém hajol, végigsimítja az oldalamat, és az ajkát az enyémre tapasztja, újból visszatér belém az élet.

– Annyira hiányoztál! – morogja halkan, miközben egyenesen a szemembe néz.

A szívem nagyot dobban. Ahogy rám szegezi tengerkék szemeit, olyan, mintha ellátna velük a lelkemig. A karjaiban megnyugszom, otthonra lelek, és minden a helyére kerül. Édes csókot lehel a mellemre, amitől élesen szívom be a levegőt.

– Nem bírok betelni veled! – szólal meg újra. – A mosolyoddal, a bőröddel, az érintéseddel… Hiányzott az, hogy hozzád érhessek. Hogy láthassalak a gyönyörtől vonaglani. Egyszerűen… Te vagy a legcsodálatosabb látvány a számomra.

A szavaira elmosolyodom, egy kicsit még kuncogok is magamban.

– Hé, ez nem ér! Ne mondj ilyeneket, épp haragszom rád!

Felkönyökölve felém fordul, de jobb kezével továbbra is a mellemet és a hasamat cirógatja.

– Miért haragszol? – ráncolja a homlokát.

– Mert egyszer csak betoppantál, szó nélkül, ráadásul nyilvános helyen!

– Nem csináltam semmi rosszat! Tényleg ekkora gond, hogy látni akartalak?

Szomorú szemekkel néz rám, aminek nem tudok ellenállni. Mégis, mit mondhatnék? Hogy zavar? Nem, egyáltalán nem zavar, sőt! Nekem is szörnyen hiányzott, és örülök annak, hogy eljött.

– Nem, sajnálom – rázom meg a fejem. – Örülök, hogy itt vagy.

Erre megenyhül a tekintete, majd lehajol hozzám, és egy apró csókot ad.

– Én is örülök. Ahogy meghallottam, hogy valakinek át kell jönnie Tijuanába, rögtön jelentkeztem a feladatra. Összekötöm a kellemeset a hasznossal.

– És én melyik vagyok? – húzom fel a szemöldököm.

– Hát, ami azt illeti, elég hasznos tudsz lenni… – kacagja. – De még kellemesebb!

Nem tudom, hogy csinálja, de már pár szavától is jobban érzem magam. Nem bírom levakarni a vigyort az arcomról, a tekintetemet a szemére szegezve bámulom őt. Tényleg nem tudok rá haragudni, hiába is próbálok. Ahogy kilépett a bárból, már tudtam, hogy itt fog rám várni a megszokott kis motelszobában, mint minden egyes alkalommal.

– Szóval ezért jöttél korábban – jelentem ki.

– Ezért, igen. De maradnom kell egy ideig, úgyhogy még sok-sok ilyen közös éjszakánk lehet. Sőt, igazából arra gondoltam, hogy holnap megmutathatnád végre a várost. Mindig olyan keveset vagyok itt, most lenne alkalom egy kis lazításra is. Este pedig elvinnélek vacsorázni arra a helyre, amiről a múltkor meséltél a telefonban.

Ez eléggé úgy hangzik, mintha randira akarna vinni. Még sosem voltunk együtt sehol, és ő is tudja, hogy nem is akarok belemenni egy ilyen kapcsolatba. Az arcomról eltűnik a mosoly, ahogy átfut az agyamon, mit akar tőlem, és a reakciómtól, ami elsőre beugrott. A gyomrom hirtelen görcsbe rándul. Nem érzem jól magam, pedig egy perccel ezelőtt még boldog voltam, sőt, még akkor is, amikor kiejtette a száján a vacsorát. Persze hogy meg akarom neki mutatni a várost, vacsorázni akarok vele, bemutatni mindenkinek, de képtelen vagyok rá. Nem megy.

Kimászom a karja alól, és felülök az ágy szélére, hogy megkeressem a ruhámat. Remélem, nem dobáltam szét nagyon.

– Hé, most mi van? – kérdezi, miközben ő is felül mellém.

– Semmi, csak haza kell mennem.

Megtalálom a bugyimat, úgyhogy gyorsan belebújok.

– Miért? Nem kell korán kelned. Itt is aludhatnál.

A görcs még erősebben összerántja a gyomromat. Minél hamarabb el kell innen tűnnöm, mielőtt még igent mondok. Inkább meg sem szólalok, csak belebújok az atlétámba. Oliver nagyot sóhajt.

– Ana, minden alkalommal eljátszod ugyanezt.

– Te pedig még mindig, minden alkalommal hisztizel emiatt.

– Még szép, hogy hisztizek! – emeli fel a hangját. – Akárhányszor szóba hozom, hogy csináljunk együtt valamit, te elfutsz előlem. Számtalanszor lefeküdtünk már egymással, de még sosem aludtunk együtt. Úgy érzem, mintha csak kihasználnál, mintha csak egy spermadonor lennék.

– Mert az vagy! – vágom rá egyenesen a szemébe nézve, de ahogy kimondom, meg is bánom.

Nem akartam ezt mondani, hiszen nem ezt érzem, mégis kicsúszott. Meredten bámul rám vissza, egyikünk sem tud megszólalni. Sikerül lecsillapítanom magam, de egyszerűen nem jön ki hang a torkomon. Elkapja a tekintetét, majd lassan, bólogatva feláll az ágyról, és elindul az asztal mellett álló szék felé, amin a ruhái fekszenek.

– Nos, örülök, hogy ezt tisztáztuk – mondja, miközben kapkodva öltözni kezd. – Egy kósza, érzelemmentes dugásért nem vezetek legközelebb nyolcszáz mérföldet, azt megkapom Albuquerque-ben is.

– Oli… – sóhajtom.

– Ne, ne mondj semmit, ez bőven elég volt nekem. Én vagyok a hülye, hogy végig azt hittem, talán lehet ebből valami, de tévedtem.

– Te is tudod, hogy miért vagyok veled, sosem titkoltam!

Végre visszatért a hangom. Nem akarom, hogy rám kenje az egészet. Ingerülten fordul felém.

– És az nem tűnt fel, hogy hónapok óta eredménytelenül próbálkozunk? Miért nem választasz valakit magadnak innen?

– Lehet, hogy azt kéne, ha már a feladatodat sem tudod rendesen elvégezni – motyogom idegesen.

Én teljesen meghülyültem! Miért mondok ilyeneket? Ez valami elbaszott védekezési mechanizmus lehet, mert úgy érzem, nem tudom kontrollálni a szavakat, amik elhagyják a számat. Meg is értem, hogy Oliver miért vág ilyen felháborodott képet.

– Na ne, ne akard ezt rám kenni! Tudod, hogy velem minden rendben van, még fotókat is láttál a bizonyítékokról.

Teljesen tisztában vagyok azzal, hogy nem ő a hibás, de valamiért képtelen vagyok a valódi érzéseimet megosztani vele. Nem merem kinyitni a számat, nehogy megint valami hülyeség jöjjön ki rajta, csak állok a szoba közepén, és nézem, ahogy belebújik a cipőjébe.

– Hová mész? – kérdezem halkan.

Felém fordulva a kilincsért nyúl.

– Megkönnyítem a helyzeted a búcsúzkodással. Részemről vége.

Ezzel a lendülettel feltépi az ajtót, kilép rajta, és hangosan becsapja maga után, amire összerezzenek. Furcsa, hogy a remegésem és a gyomorgörcsöm nem múlt el, csak még erősebb lett. Meg kéne nyugtatnia annak a ténynek, hogy vége. Egy ideje már játszottam a gondolattal, hogy megkérem, ne jöjjön többet, de nem tudtam megtenni. Talán így volt a legjobb. Talán az agyam tudja, hogy ennek így kell lennie, ezért hordott össze mindenféle hülyeséget. Szégyenkezve húzom fel magamra a farmersortomat. Mégis, hogy tehettem ezt? Egyáltalán nem állt szándékomban megbántani és ezt a sok baromságot a fejéhez vágni. Hiszen pont az ellenkezőjét gondolom. A valódi érzéseimet azonban képtelen vagyok megosztani vele.

Rick a parkolóban vár, egy szó nélkül ülök be mellé a kocsiba, és becsukom az ajtót. Nagyot sóhajt, majd hátranyúl az ülés mögé, és előhúz egy üveget. Fogalmam sincs, mi van benne, de nem is nagyon izgat. Ahogy a kezembe nyomja, lecsavarom a kupakot, és meghúzom, amíg ő beindítja a motort, és kitolat a parkolóhelyről.

– Gondolom, nem nagyon jövünk ide többet – jegyzi meg halkan. – Elég idegesnek tűnt.

– Minden oka megvan rá. Vigyél haza, kérlek!

Szerencsére nem kérdezősködik tovább, csak kifordul a főútra, és elindulunk a lakásunk felé. Nincs kedvem beszélgetni. Elszúrtam az egyetlen dolgot, ami jó volt az életemben, mégpedig egy hülyeség miatt. Normális életet akarok magamnak, mégis mindig mindent elcseszek.

Lejjebb csúszom az ülésben, és figyelem az éjszakai fényeket. Minden olyan sötét és vészjósló. Csak remélni tudom, hogy vigyáz magára odakint.

* * *

– Tyű, jó szarul nézel ki! – köszönt kedvesen Sol, ahogy belépek a kocsmába.

Nem aludtam túl jól, hiába forgolódtam egész nap az ágyamban, és ez persze meglátszik rajtam.

– Köszönöm a szívélyes fogadtatást – morgom, miközben átszelve a bárt, köszönök a törzsvendégeknek.

Jó páran ülnek már az asztaloknál, beindult az esti csúcsidő. Elhaladok közöttük, és az irodámba megyek. Nem csukom be magam mögött az ajtót, így amikor az asztalomhoz lépve megállok, már hallom Solt a küszöbről.

– Későn jöttetek meg éjjel.

– Igen, volt egy kis dolgom – motyogom, majd a fiókomból előhúzom a fekete noteszomat, amiben a másnapi buli részleteit írtam fel.

– Figyu… – Sol közelebb lép hozzám, kezét hátrakulcsolva tartja, az állát kicsit megemeli. Mindig így áll, ha valamit akar tőlem. – Amikor így eltűnsz éjjelente, mindig Rickkel mész el. Ő az a titkos pasid?

Hogy micsoda? Ezt mégis miből gondolja? Jó, persze, vele megyek mindig mindenhova, de akkor is! Még a feltételezés is sértő. Nem mintha bármi bajom lenne Rickkel, de tudja, hogy milyen a kapcsolatunk.

– Nem gondolod, hogy ha viszonyom lenne vele, akkor nem tűnnénk el éjszakánként? Csak át kéne mennünk a másik szobájába, és kész.

– Ez igaz – szívja be az alsó ajkát. – Csak olyan fura ez az egész. De most is a pasidnál voltál, nem igaz?

Nagyot sóhajtok, miközben leteszem a noteszt az asztalomra, és leülök a székbe.

– Már megmondtam, hogy nincs pasim. Az éjszaka után pedig végképp nincs.

A hangom enyhén elcsuklik a mondat végén, de tartom magam, nem eshetek össze. Sok a munkám, előttünk áll az év legbulisabb éjszakája, nem zuhanhatok magamba, amikor annyi a teendő, hogy ki se látok a fejemből.

– Szakítottatok? – kerekedik ki Sol szeme, és még közelebb lép hozzám, egészen az asztal mellé.

– Nézd, hagyhatnánk ezt a témát? – emelem fel a kezemet védekezőn. – Nem akarok róla beszélni, ez az egész így is hatalmas hülyeség volt, és most másra kell koncentrálnom. Csak egy futó kaland volt, aminek semmi jelentősége.

Ezt inkább a saját meggyőzésem miatt mondtam, de szerencsére nem tűnt fel neki.

– Ha te mondod – vonja meg a vállát.

– Én. Szóval, a holnapi nap – nyitom ki a noteszomat. – Eddig harmincöt karszalagot adtunk el, ami azt jelenti, hogy még nem eleget.

– Lesznek betévedő vendégek is, ne aggódj! Az áru megérkezett, José éppen pakolja a sörösrekeszeket, én pedig intézem a tequilát és a kaját.

– Rendben. Akkor én még átnézem a számokat, addig menj vissza a pultba, hátha kell segítség Josénak.

Szeretek Sollal dolgozni, mert mindig egy rugóra jár az agyunk. Mire feltenném a kérdést, már meg is válaszolta, ezért hatékonyan tudunk együttműködni.

– Rendben – bólint, majd az ajtó felé indul, de pár lépés után megfordul. – Ó, majdnem elfelejtettem! – kap a fejéhez. Egy közepes méretű dobozért hajol le, ami a fal mellett áll. Eddig észre se vettem, de elég nagy kupi van az irodában, nem csoda, hogy nem láttam meg.

– Mi az? – kérdezem, miközben felállok az asztalom mögül, hogy jobban láthassam.

– Ezt neked hozta egy futár – mondja, majd leteszi elém a dobozt az asztalra.

Egy teljesen átlagos csomagnak tűnik, mégis kicsit félve nyitom ki. Fogalmam sincs, mi lehet benne, ezért óvatosan húzom le róla a ragasztószalagot. Sol persze egy tapodtat sem mozdul, figyelmesen követi minden mozdulatomat. Ahogy kinyitom a dobozt, megpillantok benne egy tequilásüveget, mellette egy levéllel. Azonnal felismerem a palackot. A gyomrom és a szívem is összefacsarodik, ahogy kiveszem a dobozból a levelet.

– Ez meg mi? – kérdezi fintorogva Sol, de nem válaszolok neki, hanem kihajtom a papírt, és olvasni kezdem a szöveget.

Ana,

úgy gondoltam, nálad jobb helye lesz. Én nem bírok ránézni.

Tégy vele, amit akarsz.

Oli

A fenébe is… Eddig is szarul éreztem magam, és ez egyáltalán nem segít a helyzeten. Képes volt elküldeni nekem, mert rá se bír nézni. Szörnyen megbántottam, de az eszemmel tudom, hogy ennek így kellett lennie.

– A pasid küldte? Bocs, a nem-pasid?

– Igen – bólintok lassan, mintha nem is tudnék gyorsabban mozogni. Kicsit úgy érzem, megállt körülöttem a világ.

– Egy üveg tequilát? Mégis miért?

Végigsimítom az üveget. Az emlékek megrohanják a gondolataimat, csak az ő szemét és arcát látom magam előtt. Bármi is történt, az emlékeim mind csodálatosak.

– Ebből ittunk az első éjszakánkon. – Magam sem tudom, miért, de lavinaként indulnak meg a szavaim. – Nem éreztem jól magam, ő pedig beállított hozzám ezzel az üveggel. Fel akart vidítani. Iszogattunk, beszélgettünk, és egyszer csak… – vonom meg a vállam. – Csak úgy megtörtént. Először azt hittem, hogy azért, mert magam alatt voltam, és így akartam vigasztalódni, de amikor következő nap összefutottunk, ugyanazt éreztem tiszta fejjel is. Aztán egyre többet találkoztunk, szinte minden percet együtt töltöttünk, amit csak lehetett.

Hirtelen észbe kapok, hogy mennyire elkalandoztam. Nem szabadna ilyenekre gondolnom, hiszen vége, nem fogom többet látni.

– De hülyeség volt – rázom meg a fejem. – Ez nem volt több, mint egy kis kaland, de már vége. Nem számít.

– Nekem nem úgy tűnik… – húzza fel a szemöldökét Sol. – Figyu, ha erre a pasira ekkora hatást gyakorol egy üveg pia, mert az hozzád kötődik, akkor bizony hatalmas idióta vagy, ha ennyiben hagyod!

– Hé! – ráncolom a homlokom, de közben tudom, hogy igaza van.

– Bármin is vesztetek össze, ez komoly dolognak tűnik nekem – magyaráz tovább. – Talán megér egy próbát, hátha rendbe tudjátok hozni.

Persze hogy megérne egy próbát, de azok után, hogy olyan csúnya dolgokat vágtam a fejéhez, nem hiszem, hogy szóba állna velem. Összezavar a sok érzés és gondolat. Nem akartam közel kerülni hozzá, már az első alkalom után tisztáztuk ezt, de mégis megtörtént. Akaratlanul is a hatása alá kerültem, a létezése átszövi minden gondolatomat, és alig várom a következő hónapot, hogy újra láthassam. Ő az egyetlen, aki feledtetni tudta velem a múltat, aki mellett igazán jól érzem magam. Aki elfogad annak, aki vagyok, pedig még én sem tudom pontosan, ki is vagyok valójában.

– Igazad van – bólintok, majd kiveszem az üveget a dobozból, és elindulok az ajtó felé. – Mindjárt jövök!

Képtelen vagyok a munkára koncentrálni. Ki kell mozdulnom kicsit, kiszellőztetni a fejemet, erre pedig csak egy hely alkalmas. Kilépek az utcára, és leintek egy taxit. Este sűrűn járnak felénk, így nincs nehéz dolgom. Egyenesen a partra vitetem magam, ahol már csak néhányan lézengenek. Nem szoktak ennyire közel jönni a határhoz, mert félnek, hogy a rendőrök azt hiszik, át akarnak szökni, és beviszik őket. Engem ez sose zavart, meg se fordult a fejemben, hogy bármi bajom származhatna ebből. Lesétálok egészen a vízig, ahol megállok. Az óceán felszínén visszatükröződik a hold, és ezüst fényt szór a partra. Ilyenkor a legszebb. Egyébként is szeretek kijönni ide, de legfőképp akkor, amikor magányra vágyom. Amikor egyedül kell lennem a problémáimmal ahhoz, hogy megoldást találhassak rájuk.

Itt szórtam szét a hamvait. Olyan gyorsan kellett távoznunk Albuquerque-ből, hogy nem volt időm tisztességes temetést rendezni neki, amiért a mai napig bűntudatom van. Megérdemelte volna. Biztos vagyok benne, hogy körberöhögött volna, ha papot hívok hozzá, de azért egy egyszerű szertartás belefért volna. Amikor átértünk a határon, megfogadtam, hogy elbúcsúzom tőle. Rohadtul fájt, de meg kellett tennem, mert úgy éreztem, belehalok a fájdalomba, ha továbbra is azt a fekete urnát kell néznem. Így hát kijöttem ide Rickkel, és szétszórtuk azt, ami belőle maradt. A szél átvitte a hamvait a határon, ezért kicsit olyan volt, mintha az otthonában nyugodhatna. Én mégis úgy érzem a mai napig, mintha itt lenne. Mintha követné minden egyes lépésemet, látná minden hibámat. Fogadni mernék, hogy jól seggbe rúgna, ha valóban látna. Azt pedig el sem tudom képzelni, Oliverrel mit tenne…

– Szia! – köszönök a víz felé.

Még jó, hogy senki sincs körülöttem, mert biztos vagyok benne, hogy hülyének néznének. Leülök a víztől nem messze, ahol megnyugtat a hullámok kellemes ritmusának hangja.

– Rég nem jártam itt – kezdek bele. – Képtelen lettem volna elmondani, hogy mi is történt velem. De azt hiszem, most már itt az ideje, hogy megtudd. – Mélyet sóhajtok. Túl kell esnem rajta, még ha hülyeség is az egész. – Van valakim. Fontos nekem, és szeretném, ha tudnál róla. Nem mondom, hogy az áldásodat kérem, mert ez több szempontból is nevetséges, csak…

Fogalmam sincs, mit is akarok mondani. És hogy egyáltalán miért. Idiótának érzem magam, amiért a levegőnek beszélek. Mintha érne valamit, mintha hallaná, amit mondok. Tudom, hogy nem így van, mégis könnyebbnek érzem a lelkem, ha kijöhetek ide, és elmondhatom, ami a szívemet nyomja. Talán azért, mert amíg még élt, nem volt lehetőségem kimondani bizonyos dolgokat.

– Csak azért jöttem, hogy megmondjam, igyekszem. Tudom, te is azt akarnád, hogy minél teljesebb életet éljek, ezért megpróbálom helyrehozni azt, amit jó eséllyel elszúrtam. Rendbe akarom hozni az életemet. Szóval… Drukkolj! Szükségem van rá.

Néhány percig csak ülök, és bámulom a vizet. Tisztában vagyok vele, hogy el kell engednem a múltam. Majdnem minden téren sikerült túllépnem azon, ami történt, és magam mögött hagytam a régi életemet. Őt kivéve. Tőle nem tudok elszakadni, de azt is tudom, hogy amíg nem teszem meg, sosem leszek képes végleg továbblépni. Ő az egyetlen szál, aki összeköt a múltammal, és folyton visszaránt. De elég ebből! Mit szólna, ha így látna? Hogy itt ülök magamba zuhanva, azon siránkozva, hogy mi lett volna, ha. Így alakult. El kell fogadnom, és kihoznom a legjobbat abból, amit az élettől kaptam. Emelt fővel lépek tovább, bármit is tartogasson a sors.

Felállok, lesöpröm magamról a homokot, és még egyszer, utoljára az óceán felé fordulok.

– Azt hiszem, ennyi volt – sóhajtom. – Sok időbe telt, de már tudom, hogy mit kell tennem. Úgyhogy ez az utolsó alkalom, hogy idejöttem. Hogy beszélek hozzád. Tudod, hogy mindig is az életem része maradsz, de el kell engednem téged. Boldog akarok lenni, ahhoz pedig arra van szükségem, hogy új fejezetet nyissak az életemben. Köszönök mindent!

Kinyitom az üveget, miközben közelebb lépek a vízhez, majd egy kevés tequilát csurgatok bele. Minden jó és rossz napunkon ezt ittuk, ezért úgy gondolom, a búcsúhoz is ez a tökéletes választás. Nem mondok semmit, csak mély levegőt veszek, és elindulok vissza az úthoz. Az egyik legnehezebb döntést kellett ma meghoznom. Sokáig úgy hittem, képtelen lennék nélküle boldogulni, ezért szükségem volt arra, hogy legalább egy kicsit a közelemben érezhessem. Mára azonban már tudom, hogy egyedül is menni fog. Ott van nekem Rick, aki mindig segít; Sol, aki mindenben támogat; és van egy olyan célom, ami előrevisz. Az üzlet nem állhat meg, hiába törpül el amellett, amivel régebben foglalkoztam. Még ha nem is megy olyan jól, azon leszek, hogy fellendítsem. A magánéletem pedig… Nos, azzal is kezdenem kell valamit.

* * *

A szívem a torkomban dobog, a végtagjaim remegnek, de túl kell esnem ezen. Eddig is tudtam, hogy mit érzek, de ezzel a húzásával előugrasztotta a legbelsőbb érzelmeimet is. Talán még nem késő ahhoz, hogy helyrehozzam az előző estét, de ha mégis, legalább egy kicsit könnyítek a lelkiismeretemen.

A recepción készséggel közlik, hányas szobában szállt meg, ezért egy kicsit megnyugszom. Legalább megtaláltam. Veszek egy utolsó, mély levegőt, majd felemelem a kezem, és határozottan kopogok az ajtaján. Megfordul a fejemben, hogy elszaladok, de a földbe gyökerezik a lábam, amikor hallom, hogy megmozdul az ajtóban a zár. Ahogy kinyitja az ajtót, találkozik a tekintetünk. Az arcáról nem tudom leolvasni a gondolatait. A homlokát ráncolva mér végig, mint aki nem érti, hogy mit keresek ott, ugyanakkor úgy néz rám, mintha zavarná a jelenlétem.

– Szia – köszönök rá, hogy ezzel is oldjam a feszültséget, amit vágni lehetne köztünk.

– Szia – böki oda, majd az egyik lábáról a másikra helyezi a testsúlyát.

Megtámaszkodik az ajtófélfában, de nem hív be. Tartja a távolságot, és nem is hibáztatom miatta.

– Én…ő…

Úgy érzem magam, mint egy tinilány. Csak pár szót kéne kimondanom, de teljesen leblokkolok. Lehajtom a fejem, és a cipőm orrát bámulom, mintha az beszélni tudna helyettem.

– Ana… – sóhajtja Oliver azon a mélyen búgó hangján, ami egészen a szívemig hatol, hogy ott hatalmas gongként csapjon le rá.

– Ne – rázom a fejem. – Kérlek, ne mondj semmit, csak hallgass meg!

Végre sikerül felemelnem a fejem, hogy a szemébe nézhessek. A lábaim menten összerogynak alattam, de összeszedem minden bátorságomat, és tartom a szemkontaktust. Testtartást vált, és egy mély sóhaj kíséretében keresztbe fonja maga előtt a karját.

– Sajnálom – kezdek bele nem túl határozott hangon. – Amit az éjjel mondtam, az… Az nem igaz. – A fejemben igyekszem előre összetenni a mondandómat, de nem igen tudok gondolkodni. – Nehezen engedek közel magamhoz bárkit is, és amikor azon kaptam magam, hogy… Szóval te meg én…

Nagyon nem megy ez. Egyszerűen fogalmam sincs, hogy mit is mondhatnék neki, vagy hogy hol is kezdjem.

– Nem akarsz inkább bejönni? – kérdezi Oliver szinte motyogva.

– Nem – rázom meg a fejem. – Ezt el kell mondanom, de nem akarok sokáig maradni.

Veszek egy mély levegőt, és úgy döntök, az elején kell kezdenem, ott, ahol minden eldőlt.

– Hazudtam neked – vallom be, egyenesen a szemébe nézve. A hangom már nem remeg. – Amikor elkezdődött köztünk ez az egész, az első ittléted után nem jött meg. Azt hittem, hogy máris sikerült teherbe esnem, és őszintén szólva elfogott a pánik. Valahogy minden világossá vált előttem, hogy sem anyagilag, sem lelkileg nem tudnék felnevelni egy gyereket, hiszen teljesen egyedül kellett volna megtennem. Aztán kiderült, hogy vaklárma volt, de nem mertem neked bevallani, hogy mit is érzek. Ezért elkezdtem gyógyszert szedni. Nem bírtam volna elviselni, ha nem láthatlak, ha azt mondod, hogy ha nem akarok tőled gyereket, akkor nem is jössz többé. Nem mertem bevallani sem neked, sem magamnak, mert… – A hangom kicsit elcsuklik, de ki kell mondanom. – Félek. Félek, mert eddig összesen egy férfit engedtem közel magamhoz, és ő is… – Nem bírom tovább, kibuggyan az első könnycseppem, a szám pedig megremeg. – Nem élném túl, ha még egyszer át kéne élnem azt, amin eddig keresztülmentem. De azt sem tudom elfogadni, hogy elveszítelek. Szóval, én csak… Azért jöttem, hogy ezt visszaadjam.

Felé nyújtom az üveget, a szemével követi a mozdulatomat. Látom rajta, hogy bizonytalan, nem tudja, mit tegyen, de végül elveszi tőlem. A tekintete szomorú, de nem tudom, hogy azért, amit mondtam neki, vagy azért, mert soha többé nem látjuk egymást.

– És azért is jöttem, hogy elmondjam, tudom, hogy a holnapi nap miatt érkeztél korábban – folytatom a mondandómat, miközben ő továbbra is az üveget bámulja. – Szervezünk egy kis bulit a bárban, ha van kedved, szívesen látunk.

A tekintetét elszakítja az üvegtől, de továbbra se néz rám, a földet bámulja. Nem tudom, hogy ez mit jelent, de valószínűleg semmi jót. Meg se szólal, én pedig már mindent elmondtam, amiért jöttem.

– Akkor én megyek is. Jó éjt! – mondom, majd sarkon fordulok, és elindulok a lift felé.

Nem szól utánam, nem követ, csak az ajtó csukódását hallom. Ez a legrosszabb opció, ami történhet. A liftbe lépve elönt a forróság, a torkomban lévő gombóc pedig egyre csak fojtogat, egészen addig, amíg ki nem tör belőlem a sírás. Hónapok óta nem ejtettem egy könnycseppet sem. Azt hittem, erős vagyok, de ezek az átkozott érzelmek mindig keresztülhúzzák a számításaimat. Megfogadtam, hogy nem sírok többet, és most mégis itt picsogok egy kibaszott hotelliftben, mint valami idióta kislány. Ez nem lehetek én! Hogyan süllyedhettem idáig?

A bárba visszaérve már sikerül lecsillapítanom magam és az érzéseimet. Úgy állok be a pult mögé, mintha mi sem történt volna, és szerencsére Sol sem kérdezget. Rám néz, hosszú másodpercekig kémleli az arcomat, majd visszatér a munkájához. Egyébként hatalmas a szája, de most valahogy mégsem szólal meg. És én ezért nagyon hálás vagyok neki.

* * *

Día de los muertos. Halottak napja. Az év legnagyobb ünnepe, amikor mindenki bulizik, eszik, piál, táncol egész éjjel. Régebben én is így tettem, de most úgy érzem, hogy egy mázsás súly nehezedik a mellkasomra. Nem vagyok képes kikelni az ágyból, pedig két óra múlva kezdődik a buli, és addig még nagyon sok dolgom lenne. De egyszerűen nem megy. Egyébként is szörnyen érzem magam, de ha eszembe jut Oliver… Azért jött ide, hogy ma ne kelljen egyedül lennem, én pedig csúnyán leszóltam. Egy szörnyeteg vagyok.

Halk nyikorgást hallok az ajtó felől. Ahogy felemelem a fejem, meglátom Ricket, kezében egy bögre kávéval. Erre a látványra muszáj összeszednem magam. Felkúszom, hogy a hátamat neki tudjam dönteni a falnak, és megvárom, amíg megkerüli az ágyamat, és leül mellém, majd a kezembe nyomja a bögrét. Nem mond semmit, szokásához híven csak ül és vár. Ő is mennyit változott… Kívül-belül új ember lett. Így lefogyva, új frizurával nem egy izomagyú mamlasznak tűnik, hanem egy értelmes férfinek, és ez jobban illik hozzá. Tudom, hogy neki is nehéz lesz ez a mai nap, ezért jött be hozzám. Szótlanul ülünk egymás mellett, csendben emlékezünk a múltra. Az arca már egyre homályosabban jelenik meg előttem, de az érzések még mindig élesen szúrnak a szívembe. Nem hagyhatom el magam, fel kell kelnem és továbblépnem. Ő is ezt akarná.

– Indulnunk kell – mondom, majd kimászom az ágyból, és a szekrényem felé indulok, hogy kivegyem azt a ruhát, amit kiválasztottam az esti bulihoz.

– Rendben – mondja Rick is ugyanolyan egyhangúan, és kisétál a szobámból, hogy nyugodtan készülődhessek.

Zuhany után egy fekete miniruhát veszek fel, a hajamat pedig kiengedve hagyom. Nagy karika-fülbevalókat teszek fel, és az arcomat koponyamintára sminkelem. Elég morbid szokásaink vannak, tudom, de így olyan, mintha kicsit ismét köztünk lennének azok, akiket elvesztettünk. Vagy inkább mi lennénk közöttük, mert ilyenkor az utcák jobban hasonlítanak az alvilág bugyraira, mint a békés, városi közegre. Utolsó simításként egy nagy, piros virágot tűzök a hajamba. Tudom, hogy ha beérek, akkor már más lesz a helyzet, de most még legszívesebben lemosnám a sminkemet, és visszafeküdnék az ágyba. De nem tehetem meg. Ma nem.

Sokkal többen jöttek el, mint amire számítottam. A kocsma szinte dugig van, alig férek át a tömegen, amikor vissza akarok lépni a pulthoz, hogy egy újabb tálcányi felessel elinduljak a következő körömre. Mindenki jelmezben, teljes sminkben táncol és énekel a díszes dekorációk között. Sol igazán kitett magáért a színes koponyákkal és a lampionokkal. A látványtól még nekem is jobb kedvem lesz. Sikerült összehozni egy olyan bulit, amit terveztem, és úgy tűnik, hogy a bevétel is nagyon szép lesz.

– Sol – lépek oda hozzá –, töltsd fel, légyszi, a poharakat, viszem a következő kört.

– Máris! – mondja, majd hatalmas vigyorral kitesz elénk két poharat.

Én a szememet forgatom, de valójában nekem is jólesik az az istentelenül erős alkohol, ami kitisztítja a gondolataimat, és segít feloldódni. Minden kör után tölt nekünk is, így már kezdjük igencsak jól érezni magunkat. Miután felhajtjuk az italokat, lecsapjuk a pultra a poharakat, én pedig épp fel akarom kapni a tálcát, amikor meglátom Sol arcát. A szemei kikerekednek, ahogy az ajtót bámulja.

– Nézd csak, ki jött! – vigyorog.

Én is az ajtó felé fordulok, amikor meglátom az arcát. Szinte kirí a tömegből szőke hajával és világítóan kék szemeivel, fehér bőrével, főleg most, hogy mindenki feketére mázolva táncol. A tekintetünk találkozik, én pedig nem várom meg, hogy odajöjjön, elindulok felé. A pulzusom amúgy is az egekben van a sok tequilától, de most még erőssebben pumpál a szívem. Amikor odaérek hozzá, megállok előtte, és a szemébe nézek. Az illata megcsapja az orromat, amitől meginognak a lábaim.

– Szia – köszönök neki visszafogottan.

– Szia.

Elég rendesen végigmér. Ez a ruha nem sok mindent takar, és ez az ő figyelmét is felkelti.

– Nagyon csinos vagy – mondja.

– Köszönöm.

Egyik lábamról a másikra helyezem a testsúlyomat, nem tudom, hogy mit kéne mondanom.

– Bent, az itteni irodában szóltam pár haveromnak, hogy buli lesz, gondoltam, a vendég mindig jól jön.

Halvány mosoly jelenik meg a szája szélén. Nem is gondoltam volna, hogy ő szervezte ide ezt a sok embert, szörnyen meglepett vele. Alig bírom visszafogni a vigyorgást.

– Köszönöm.

Zavarban vagyok, és nem tudom, mit tegyek. Itt áll előttem, karnyújtásnyira, meg akarom érinteni, hozzá akarok bújni, de nem tehetem. Szakított velem, és nekem ezt tiszteletben kell tartanom. De a fenébe a tisztelettel! Határozott mozdulattal magamhoz húzom, és erőteljesen, szenvedélyesen megcsókolom. Egyszer élünk! Szerencsére veszi a lapot, és a kezei a derekamra tévednek, majd a fenekemre. Szorosan tart, amíg a nyelve vadul fedezi fel a számat. Annyira hiányzott! Hülye voltam, hogy azt hittem, nélküle könnyebb vagy jobb lesz. Ő volt az, akitől újra úgy éreztem, élek, és én mégis képes voltam ellökni magamtól. Ennél nagyobb baromságot nem is tehettem volna. Nem akarom elengedni, többet és többet akarok belőle, de beugrik, hogy nem vagyunk egyedül, úgyhogy inkább távolabb húzódom tőle.

– Bocsi – vonom meg bocsánatkérőn a vállam.

– Igazából a számból vetted ki a szót – kacag fel.

Én is csatlakozom hozzá, így együtt nevetünk, de pár pillanat alatt az arca komollyá válik.

– Hiányoztál – mondja a szemembe, miközben megfogja a kezem, és óvatosan masszírozni kezdi a kézfejemet. Imádom, amikor ezt csinálja.

– Te is nekem. Szörnyen éreztem magam…

– Én is – vág közbe. – Én sem úgy viselkedtem veled, ahogy kellett volna. Tudom, hogy min mentél keresztül, tudom, hogy mit érzel, és türelmesebbnek kellett volna lennem. Sajnálom.

– Én is sajnálom.

Újból lehajol hozzám, és egy gyengédebb csókot lehel az ajkamra. A szívem végre visszaáll a normál ütemébe, mintha a testem azt jelezné: jó helyen vagy.

– Gyere, kapsz valamit inni – kacsintok rá, majd megfogom a kezét, és a pulthoz vezetem, ahol Sol tátott szájjal bámul minket.

Mintha teljesen lefagyott volna, csak néz, először engem, aztán Olivert. Úgy érzem, hogy magyarázattal tartozom neki.

– Sol, ő Oliver – mutatom be, aztán felpillantok Olira. – A pasim – jelentem ki büszkén, mire ő is elmosolyodik.

– Na várjunk! – emeli fel Sol a jobb mutatóujját. – Ő a pasid? AZ a pasid? Komolyan? És hagytad, hogy flörtöljek vele?

– Ha ez megnyugtat, akkor nagyon is jó flört volt! Ha nem lenne Ana, akkor tuti rád hajtanék! – magyarázza Oliver, én pedig játékosan a mellkasára csapok.

– Hé, itt vagyok!

Panaszkodom kicsit, de lehajol hozzám, és ad egy puszit. Azt hiszem, ezzel meg van bocsátva neki minden. Sol tölt még egy kört, és hármasban koccintunk. Hatalmas kő esett le a szívemről. Ahogy Oliver átkarol, ahogy a bőre az enyémhez ér, úgy érzem, tényleg ott vagyok, ahol lennem kell. Történjen bármi, mi itt vagyunk egymásnak, és ez a legfontosabb, ez az egyetlen dolog a világon, amiért érdemes élni. Miután letesszük a poharakat, behúzom a tömegbe, de sokan vannak, ezért inkább a szélén állunk meg.

– Én nem tudok táncolni! – mentegetőzik halálra rémülten.

– Nem kell semmi tudás hozzá! – legyintek, majd megfogom a kezeit, átkulcsolom őket a derekamon, és teljesen egymáshoz simulva mozgatom a csípőmet jobbra-balra.

Érzem, ahogy erősebben markol belém, és szépen felveszi az ütemet.

– Ó, ez a mozgás már megy! – vigyorog rám kajánul.

– A legtöbb latin tánc olyan, mintha szeretkeznél. Átöleled a párodat, a csípőddel csábítod el őt, miközben felveszitek egymás ritmusát.

És tényleg egyre jobban megy neki. Közelebb és közelebb húz magához, egészen annyira, hogy a testünk már szinte egybeforr. Érzem minden porcikáját, érzem, hogy kíván, és érzem a dübörgő szívét a mellkasomon. Az arcát a nyakamba fúrja, és apró harapdálásokkal fedezi fel a fülem és a vállam közti területet. Egyébként is kikészít ezzel, de ennyi alkohollal vegyítve ez már kész szenvedés számomra. Felkacagok, ahogy egy csiklandós pontot talál el.

– Mi az? – kérdezi vigyorogva.

– Csikiz – kuncogok, mire a számra tapasztva az ajkát, meggátol a további vihogásban.

Egyre erősebben húz magához, ami annak a jele, hogy már nem bír magával. Átadom magam a csókjának, és csak élvezem, hogy kényezteti a nyelvemet az övével. A testemben gyűlő feszültség ki akar robbanni, de nem hagyhatom itt az üzletet. Legszívesebben lelépnék vele, de sokáig készültem erre az estére, és tudom, hogy Sol és José nem bírnák nélkülem. Pedig semmi másra nem vágyom, csak Oliver ölelésére. Újból áttér a nyakamra, amitől a gerincem rögtön megfeszül. Csodálatos érzés, hogy nem kell bujkálnunk. Jólesik, hogy nem kell titkolóznom, és akkor csókolom meg, amikor akarom. Ahogy kinyitom a szemem, egy alakot látok elsuhanni az ablak előtt. Csak egy pillanatra kapom oda a tekintetem, de a szívem kihagy egy ütemet. Mintha minket bámult volna az üvegen keresztül, de ahogy felemeltem a fejem, abban a pillanatban el is tűnt. Képzelődtem volna? Az utcán csak úgy hullámzik a tömeg, könnyen lehet, hogy egy bámészkodó állt meg a kocsma előtt, mégis rossz érzés fog el. A mellkasom összeszorul, nyugtalanság járja át a testemet. Régebben is átéltem már ezt, és akkor sem tudtam, hogy miért. Talán üldözési mánia. Két éve még figyelték minden lépésemet, olyan emberek követtek, akik bántani akartak. Remélem, csak a megszokás miatt törtek rám ezek az érzések és gondolatok.

– Mi az? – kérdezi Oliver az arcom láttán.

– Semmi – rázom meg a fejem. – Minden rendben.

De semmi sincs rendben. A gyomrom felkavarodott, nehezen veszem a levegőt. Már túljutottam ezen a szakaszon, továbbléptem, és most már csak a jövőmre akarok koncentrálni. Oliver még mindig a homlokát ráncolva néz rám, de én mosolyt erőltetek az arcomra, mi több, csábosan beszívom az alsó ajkamat.

– Nem akarsz inkább lelépni? – kérdezem, mire végre megint elmosolyodik.

– Imádom, amikor be vagy csípve – csóválja a fejét, majd újból megcsókol.

Odaszólok Solnak, hogy zárjon be, ha vége a bulinak, és már lépkedünk is a kijárat felé. Egy percet sem akarok elpazarolni. Jobb programot most el sem tudnék képzelni, minthogy vele legyek, és elfelejtsem minden gondomat. Ő az egyetlen, aki képes elvonni a figyelmemet róluk, és jelenleg semmi másra nem vágyom, csak arra, hogy kitisztítsam a fejem és élvezzem az életem.