A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Michele Borba, Ed.D.: Thrivers: The Surprising Reasons Why Some Kids Struggle and Others Shine.
G. P. Putnam’s Sons New York
Copyright © 2021 by Michele Borba

Hungarian translation © Kántor Tamás, 2023
Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2023
Minden jog fenntartva

Borító: Németh Károly, Relatív
Fordította: Kántor Tamás
Felelős szerkesztő: Hessky Eszter
Felelős kiadó Rados Richárd

ISBN 978 963 475 807 5
ISSN 2498-7379

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Az olvasó figyelmébe:

A könyvben található összes idézet tizenévesekkel, szülőkkel és pedagógusokkal folytatott telefonos vagy személyes beszélgetésekből származik. A történetek olyan gyerekek, kamaszok és családjaik, valamint pedagógusok esetein alapulnak, akiket az elmúlt évek során megismertem, illetve akikkel együtt dolgoztam. Néhány történet olyan gyerekekről szól, akiket én kezeltem, vagy akikkel interjút készítettem. Minden nevet és néhány beazonosítható jellemzőt megváltoztattam az érintettek magánszférájának védelme érdekében. Az iskolákból és tanácsadó központokból származó példák mindegyike konkrét megfigyeléseimen alapul. Ezalól kivételt képeznek azok az újságnak interjút adó vagy könyvekben szereplő gyerekek és tizenévesek, akik felmutatják a Szárnyalók hét erős jellemvonását. A könyv „szív, elme és akarat” hármas tagolását mint formátumot a görög filozófusoktól és Arisztotelész munkásságából kölcsönöztem, aki szerint „az elme tanítása a szív tanítása nélkül nem tanítás”. Ezzel pedig – stílszerűen – teljes szívemből egyetértek.

Szeretettel Charlie-nak, aki imádja a baseballt, a kosárlabdát, a focit, a lufikat és Daniel Tigert.

És az új jövevénynek, a kis Hazelnek: alig várjuk, hogy felfedezzük, ki vagy és mi érdekel!

Szárnyaljatok mindketten!

Tartalom

Bevezetés – Üresre járatva: törekvő generációt nevelünk, nem szárnyalót

Első rész – A szív gondozása

1. Önbizalom – A Szárnyalók a „ki”-re összpontosítanak, nem pedig a „mi”-re

2. Empátia – A Szárnyalók gondolatai az „én” helyett a „mi” körül forognak

Második rész – Az elme fejlesztése

3. Önuralom – A Szárnyalók célratörően gondolkodnak, és fékezik az indulataikat

4. Tisztesség – A Szárnyalóknak erős az erkölcsi értékrendje, és ragaszkodnak hozzá

5. Kíváncsiság – A Szárnyalók rendhagyó módon gondolkoznak

Harmadik rész – Az akaraterő formálása

6. Kitartás – A Szárnyalók befejezik, amit elkezdenek, és nincs szükségük kitüntetésekre

7. Optimizmus – A Szárnyalók mindennek meglátják a jó oldalát

Utószó

Hét alapvető jellemerősség, amely segít a gyerekeknek szárnyalni

Köszönetnyilvánítás

Beszélgetési útmutató a könyvhöz

Kapcsolatfelvétel az írónővel

Mutató

Felhasznált források

Jegyzetek

„Jellemünk a végzetünk.”

Hérakleitosz, Kr. e. 535–475

Bevezetés Üresre járatva: törekvő generációt nevelünk,
nem szárnyalót

„Olyan, mintha vizsgaalanyoknak készülnénk, futószalagon. Hiányoznak a részletek arról, hogy hogyan legyünk emberek.”

Aaron, 12 éves

Gyermekeink bajban vannak.

Ez az egyszerű, de ijesztő tény akkor tudatosult bennem, amikor vasárnap este hét órakor kerestem telefonon a tizenhat éves Evát. Feszültnek tűnt, és megkérdeztem, van-e jobb időpont a beszélgetésre.

– Nem, mert mindig zsúfolt a napirendem – mondta. – De szívesen beszélgetnék arról, hogy milyen manapság tinédzsernek lenni.

Eva ránézésre nem az a gyerek, aki miatt bárkinek is eszébe jutna aggódni. A kaliforniai Newport Beach közelében, jómódú környéken él, előkelő magániskolába jár. Tisztában van vele, hogy kiváltságos. Nagy álma, hogy felvegyék egy elit egyetemre, ahol első osztályú női úszócsapat van. Terveiben a Los Angeles-i Kaliforniai Egyetem (UCLA) és a Texasi Egyetem szerepel az első helyen.

Eva tehát minden hétköznap hajnali 4-kor kel, hogy részt vegyen az 5 órai privát úszóedzésen, majd elindul az iskolába. Kiváló tanuló, 4,3-as tanulmányi átlaggal, négy tantárgyat tanul emelt szinten, haladó franciaórára jár, és dicséretes fizikából. Iskola után még két óra úszóedzés következik a csapattal, hetente egyszer pedig az iskolaújság és a diákönkormányzat gyűlése. Este fél hétre ér haza, gyorsan vacsorázik a családdal, majd három-négy órán keresztül írja a házi feladatát, és harminc percet szán a felvételi teszt gyakorlására.

– Legutóbb 1450 pontot értem el, és legalább száz pontot kell javítanom, hogy legyen esélyem bejutni álmaim egyetemére – mondta. Végül éjfélkor esik be az ágyba.

Már abban elfáradtam, hogy végighallgattam. Eva egy éjszaka átlagosan öt órát alszik (az ajánlott érték nyolc-tíz óra, de ezt a tizenéveseknek alig 15 százaléka éri el), tehát alváshiányban szenved.

– Mit csinálsz szórakozásképpen? – kérdeztem.

– A legtöbbször ki vagyok ütve, ezért a közösségi felületeken igyekszem kapcsolatot tartani a barátaimmal – mondja nevetve. – Tudom, hogy szerencsés vagyok, hogy nagyszerű iskolába járhatok, és szerető szüleim vannak, de félek, hogy csalódást okozok nekik, ha nem jutok be a Stanfordra, mivel ők azt szeretnék, hogy oda menjek. – Ezután a tizenéves lány elismerte, hogy nincs ezzel egyedül. – Minden barátom stresszes és túlterhelt. Egyszerűen ki vagyunk égve.

Üdvözöljük az „üresre járatott” generáció világában! Eva és társai egy okos és szeretet övezte korosztályba tartoznak, amelyet Z generációnak hívunk, így jelölve az 1990-es évek közepe után születetteket. Befogadók és nyitottak („Mi vagyunk az első generáció, akiknek olyan babái vannak, amelyek lehetnek fiúk, lányok, egyik sem, vagy mindkettő – mutatott rá Eva. – Ez csak jó lehet, nem?”), képzettek, nagy ambícióik vannak a továbbtanulással és a jövőjükkel kapcsolatban.

Ugyanakkor kevésbé boldogok, és minden korábbi generációhoz képest feszültebbek, magányosabbak, depressziósabbak, és nagyobb bennük a szuicid hajlam – ráadásul mindezt még a Covid–19 és a járványhelyzetből fakadó szorongás előtt állapították meg.

Néhány havonta felhívtam Evát, hogy megkérdezzem, mi van vele, mígnem egy nap meglepődve hallottam, hogy az édesanyja vette fel a telefont. A hangjából éreztem, hogy valami nincs rendben. Zokogva mondta, hogy a lánya súlyos depresszióban szenved, és kórházban van.

– Nem is sejtettem, hogy ennyire szomorú és levert – zokogott az anya. – Azt hittem, hogy mindent megadtam neki, amire szüksége van, hogy boldog és sikeres legyen, de tévedésben éltem! Nem tettem semmit azért, hogy jól érezze magát.

Nagyon sok hasonló, szívszorító történetet hallok a szülőktől, de mindig csak akkor, amikor rádöbbennek, hogy a gyerekeiknél nem alakulnak jól a dolgok. Miért küzdenek ezek a gyerekek a körmük szakadtáig, amikor látszólag annyi mindenük van? Miért van az, hogy ez a generáció törekszik, de nem sikerült szárnyra kapnia? Úgy döntöttem, hogy a téma mélyére ások.

A törekvők generációja

„Készen állunk az egyetemre és a karrierre, de az biztos, hogy »emberileg« nem vagyunk elég felkészültek.”

Erin, 16 éves

Néhány nappal később már az ország másik felében jártam, egy középosztálybeli bostoni iskolában. A biztonsági őr bekísért a könyvtárba, ahol tizenkét felsős diák várt, hogy elmondják a véleményüket arról, milyen manapság gyereknek lenni. Az iskolai tanácsadó választotta ki őket az általam megadott kritériumok alapján: jó beszélőkével rendelkező diákok színes csoportja, akik „jelen vannak a társasági életben”. Ez volt a huszonötödik diák-fókuszcsoportom, így volt elképzelésem arról, hogy mire számíthatok, de még mindig érdekelt, hogy mit fognak mondani. Egyedülálló generáció ez, amely a világjárvány, az iskolai lövöldözések, a terrorizmus és a természeti katasztrófák árnyékában olyan intenzív nyomás alatt áll, mint egyetlen korábbi sem.

– Meséljetek nekem a korosztályotokról! – kértem őket.

Végignéztem a megjelent diákokon. Azt láttam, amit mindig is szoktam: egy csomó gondolatába mélyült gyereket, akik nyíltak és őszinték, és meg vannak lepve, hogy valaki kíváncsi a véleményükre.

Egy Amelia nevű szőke, tizenkét éves lány volt az első, aki megszólalt:

– Határozottan mi vagyunk a legstresszesebb generáció, és ez csak egyre rosszabb lesz. – A csoport egyetértett. (Még nem hallottam olyan gyereket, aki ne értett volna egyet ezzel.)

– Tudják a szüleitek, hogy mennyire stresszesek vagytok? – kérdeztem. Mindegyikük rázta a fejét.

– Rejtegetjük a szorongásunkat – magyarázta egy barna hajú, Nike pólót viselő fiú. – Az nem működik, ha elmondjuk a szüleinknek, mert ők nem értik, milyen érzés gyereknek lenni.

Ezután megkértem ezeket a 11, 12 és 13 éves kiskamaszokat, hogy írják le a korosztályukat. A hozzászólásaikat hallgatva azt éreztem, hogy ideje irányt módosítani a nevelésben.

– Minden barátom azt mondja, hogy feszültnek érzi magát.

– Magányosak vagyunk, mert annyira elmerülünk a közösségi médiában, hogy elveszítjük a személyes kapcsolatainkat.

– A mi generációnk mindig arra koncentrál, hogy mindent a lehető legtökéletesebben csináljon, ezért kimerültünk.

– Folyamatosan összehasonlítanak minket egymással, ezért sosem érezzük magunkat elég jónak.

– Félünk a kudarctól, mert a jegyeink túlontúl fontosak, és ezért mindig stresszesek vagyunk.

– Az életünk túlzsúfolt, és bár társas lények vagyunk, nincs időnk a barátainkra, és magányosak vagyunk.

– Túl gyorsan akarják, hogy felnőjünk. Több időre lenne szükségünk ahhoz, hogy gyerekek lehessünk és barátaink legyenek.

– Hiányzik belőlünk a lelkesedés, mert mindent ránk erőltetnek, így nem is tudjuk, kik vagyunk.

– A mi generációnknak már az óvoda óta tartanak karanténriadókat. Ezek egy idő után megviselik az embert. Aztán a fránya koronavírus miatt be is voltunk zárva a négy fal közé. Ijesztő dolog ez.

– Lehet, hogy a külső szemlélőnek jól mutatunk, de belülről nem vagyunk annyira rendben. Kicsit elveszettek vagyunk.

Minden diákcsoport, amellyel interjút készítettem – földrajzi elhelyezkedéstől függetlenül –, hasonló képet fest magáról. Szerető családból származó gyerekekről van szó: melegszívűek és okosak, végtelen lehetőségekkel. A szüleik úgy gondolják, hogy minden adott ahhoz, hogy a gyerekeiket egy sikeres életre készítsék fel. De akkor miért sokkal boldogtalanabbak a mai gyerekek, mint a korábbi generációk? Miért küzdelem az életük? A legjobb, ha a választ a gyerekek egyike mondja el!

A szomszédos asztalon egy befejezetlen fakirakó hevert. A doboz borítóképén különböző országok gyermekei játszottak együtt szerte a világban, de voltak hiányzó darabok. Egy Aiden nevű vörös hajú fiú folyton a képet nézte, majd végül azt mondta:

– Ez a kirakós mi vagyunk: megpróbálunk beilleszkedni a világba, de nem tudunk, mert hiányoznak bizonyos darabkáink.

– Mely darabok hiányoznak? – kérdeztem.

– Azok a darabok, amelyek arról szólnak, hogy hogyan legyünk emberek, például hogyan jöjjünk ki egymással, hogyan kezeljük a hibákat, hogyan birkózzunk meg a stresszel, meg ilyesmi. Olyan darabok, amelyek felépítik a jellemet, és emberré tesznek. De minket arra nevelnek, hogy csak termékek legyünk, ezért mindannyian üresnek érezzük magunkat.

És hirtelen teljesen érthetővé vált, hogy miért érzi magát ez a generáció annyira boldogtalannak, túlterheltnek, stresszesnek és magányosnak. Azt mondtuk nekik, hogy ha többre törekszenek – több lájkra, jobb jegyekre, nagyobb elismerésre –, akkor boldogok lesznek. De ezek a fiatal Törekvők nem boldogok… Sőt, mi több, nem is boldogulnak. Tanácstalanok, szoronganak és elégedetlenek. Olyan gyerekek generációját neveltük fel, akiknek mindenből több van, de elfelejtettük megadni nekik azt, amire a legnagyobb szükségük van a sikerhez: azokat a szellemi és erkölcsi értékeket, amelyek emberré teszik őket.

A jellem építi fel a belső erőt, az őszinteséget és a teljességet, és segít abban, hogy ezekből a törekvő gyerekekből olyan fiatal felnőttek váljanak, akik szárnyalnak ebben a rohanó, állandóan változó világban. Ha a gyerekekből hiányoznak az olyan jellembeli erények, mint az optimizmus, a kíváncsiság, az empátia és a kitartás, akkor a fejlődésük nem teljes. Gyakran nem érnek el sikereket az iskola és a tantermek igen szűkre szabott keretein kívül. Nem állnak készen a rájuk váró bizonytalan világra – egy olyan világra, amely évről évre kiszámíthatatlanabb. Egyszóval olyanok, mint a szépen becsomagolt dobozok, amelyekből hiányoznak az ajándékok.

Még nem késő pótolni gyermekeink fejlődésében a hiányzó darabokat, de ehhez az kell, hogy a pontszámokkal, osztályzatokkal és a hangzatos önéletrajzokkal kapcsolatos szemellenzős megszállottságot olyan hosszú távú szemléletre cseréljük, amely azt nézi, hogy mire lesz szükségük ahhoz, hogy értelmes életet éljenek. Jelenleg az okos, szeretetre méltó, kitűnőre vizsgázó „tesztíró gépek” nem tudnak elstartolni és kézben tartani az életet. A fejlődésükben keletkezett jellembeli hiányosságok aláássák emberi képességeiket, és csökkentik a boldog szárnyalás lehetőségét. Az erős jellem a hiányzó darab.

A jó hír viszont az, hogy még nem késő. Az ember jelleme nem „alapbeállítás” – azaz nem veleszületett dolog. A karakter erősségeit meg lehet tanítani.

Sőt, tanítani kell őket.

Könyvünk azt mutatja be a szülőknek, tanároknak és egyéb pedagógusoknak, hogy miként lehet befecskendezni a hiányzó jellemdarabokat a gyerekekbe, hogy erős és kitartó, egészséges szívvel, elmével és akarattal rendelkező „fullextrás” felnőttek legyenek belőlük. Az erős jellemmel rendelkező gyereket Szárnyalóknak nevezem – ami olyan személyeket takar, akik készen állnak arra, hogy felvegyék a harcot a huszonegyedik századdal. De előbb hadd mondjam el, hogy miért is olyan szörnyű a jelen helyzet – és hogy miért kell mindannyiunknak nagyon odafigyelnünk.

Amiért aggódnunk kellene

„Elképesztő méreteket ölt a depresszió és a szorongás. A barátaim hetven százaléka terápiára jár, negyven százalékuk gyógyszert szed. Szenvedünk, de senki nem tesz semmit, amíg egy újabb gyerek öngyilkos nem lesz.”

Ava, 15 éves

Több mint négy évtizede vagyok nevelési tanácsadó, és szülők, tanárok és gyerekek százaival dolgoztam együtt a legszegényebbektől a legkiváltságosabbakig szerte az Egyesült Államokban és a világ minden táján. Láttam, ahogy jönnek és mennek a gyerekekkel kapcsolatos trendek, de soha nem aggódtam még annyira a fiatalokért, mint most. Ami könyvemet illeti, egy kétségbeesett anyuka miatt éreztem szükségét, hogy tollat ragadjak, aki e-mailjében külvárosi közösségének kért segítséget:

„Két és fél év alatt negyven gyerek halt meg öngyilkosság miatt a húsz mérföldes körzetünkben. A legtöbben jómódú, sikeres fehér fiúk voltak, akik nem drogoztak, de mégis felakasztották magukat. Többségük ránézésre bármelyikünk gyereke lehetett volna. Az utolsó hét pedig lány volt – két esetben fegyverrel.”

A következő héten egy középiskolai pályaválasztási tanácsadó keresett meg hasonló kéréssel:

„Közösségünk válságban van, mivel rendkívül megszaporodott az öngyilkosságok száma, és nagyon kevés a terapeuta. Nem tudjuk az okát, de valami nagyon nem stimmel a gyerekeinkkel.”

A pedagógusok hétről hétre hasonló aggodalmaknak adtak hangot:

„Valami megváltozott a gyerekekkel kapcsolatban.”

„Túlterheltnek és feszültnek tűnnek.”

„Szenvednek.”

De a fiatalabb tanulókra is aggodalommal tekintenek:

„A harmadikosaink nem nagyon tudnak koncentrálni, és hamarabb dühbe gurulnak.”

„Az első osztályosok nehezen boldogulnak.”

„Az ötévesek aggódnak a kudarc miatt.”

A kaliforniai Palo Altóban, húsz percre onnan, ahol felnőttem, egy nyilvános megmozdulás hívta fel a figyelmet arra, hogy a gyerekek válságos állapotban vannak. A szülők életre hívták a Track Watch (Pályafigyelő) programot, miután számos tizenéves lett öngyilkos a vasúti síneken. Két kiemelkedően eredményes középiskolájukban a tízéves öngyilkossági ráta négy-ötszöröse az országos átlagnak. De a mentális egészséget érintő járvány nem korlátozódik az öböl térségére. Az elmúlt évtizedben a keletitől a nyugati partig ugyanazt mutatják a jelentések: a tizenévesek és a fiatal felnőttek körében jellemzőbb a depresszió, és komolyabb szintű pszichológiai problémákkal küzdenek, mint a korábbi generációk. Ha bárhol benézünk a középiskolák mosdójába, a diákok számára kifüggesztett öngyilkossági segélyhívó telefonszámokat találunk.

A tizenévesek is megerősítik, hogy ki vannak égve, és aggódnak a saját lelki egészségükért éppúgy, mint a társaikért. Sara, egy ragyogó vörös hajú tizenöt éves lány a texasi Austinból összefoglalta azt, amit gyakran hallok:

– Számomra a lehető legrosszabb hely a fejemben van. De nem ismerek senkit, aki jól érzi magát a saját bőrében. Nem számít, milyen keményen dolgozol, sosem érzed magad elég jónak.

Jack, egy pittsburghi tinédzser, aki elmondta, hogy nemrég felvették a Yale-re, még mindig üresnek érzi magát:

– A középiskola megállás nélküli tanulással, dolgozatírással, jelentkezési lapok kitöltésével és aggódással jár. Nem volt olyan, hogy egy pillanatra levegőhöz jutottam volna.

Josh, egy zenei téren tehetséges, 4,3-as tanulmányi átlaggal rendelkező wisconsini fiatalember a következőt mondta:

– A napjaink annyira zsúfoltak az iskolával, a záróvizsgára való felkészüléssel, a tanulással és egyéb tevékenységekkel, hogy sosem tudok olyasmit csinálni, ami feltöltene, mint például a barátokkal való együttlét vagy a zene. Mindannyian ki vagyunk égve.

Kiégtek, pedig az életük még csak most kezdődik.

Bárcsak mondhatnék egy fontos dolgot ezeknek a gyerekeknek: a jegyek nem számítanak!

Bevallom, hogy ez így talán kicsit túlzás. Persze hogy számítanak az érdemjegyek, hiszen megnyithatják a kapukat az ösztöndíjak, az egyetemi felvételi és a munkavállalás felé.

Amikor azt mondom, hogy nem számítanak a jegyek, arra gondolok, hogy már nem olyan aranyveretes mutatói a sikernek, mint amilyenek akár egy generációval ezelőtt is voltak – annak ellenére, hogy a jó jegyekért folytatott küzdelem minden eddiginél feszültebb. Napjainkban az egyetemi felvételi eljárás egy mindent felemésztő, fékevesztett és egyenesen félelmetes folyamattá vált, ám amikor a tizenévesek végre megkapják a hőn áhított felvételi értesítőt, még mindig nem lélegezhetnek fel. A szorongás, a magány és az üresség érzése folytatódik, és túlontúl sok esetben még fokozódik is. A New York Times arról számolt be, hogy 1985-ben az elsőévesek 18 százaléka állította, hogy „túlterhel a sok elvégzendő feladat”. Ez a szám 2018-ra 41 százalékra ugrott. Minden negyedik egyetemi hallgatónál mentális zavart diagnosztizáltak vagy kezelés alatt is álltak a felmérést megelőző évben, és a megkérdezett hallgatók egyötöde fontolgatta már az öngyilkosságot, ami komolyan aggasztja a felsőoktatási intézményeket.

Olyan gyerekek generációját neveltük fel, akik igazán nagyszerűek abban, hogy megugorják azt a bizonyos lécet. Elérik a céljukat, tanulnak, és keményen dolgoznak. Ugyanakkor tele vannak szorongással, és hatalmas nyomást helyeznek magukra. Ők a Törekvők. Mindegy, hogy mit tesznek és milyen keményen hajtanak, sosem érzik magukat „elég jónak”. És amikor nehézségek merülnek fel, gyakran feladják, mert hiányoznak belőlük a belső tartalékok és a felkészültség, ami erőt ad a kitartáshoz.

Tavaly 2500 egyetemi tanácsadónak tartottam egy vitaindító beszédet, és ők is megerősítették, hogy a mentális egészséget érintő járvány dúl. Egy princetoni szakember azt mondta: – A diákok hihetetlenül okosak, de magányosak. Valami hiányzik. – Egy harvardi tanácsadó hozzátette: – Mintha lelketlenek lennének. – Egy stanfordi pszichológus így foglalta össze, amit mindenki érzett: – Egyszerűen üresek. És ez egy nagyon szomorú bizonyítvány Amerikára nézve.

Valóban az.

Az egyetemi hallgatók egyharmada az első év végére lemorzsolódik. Napjainkban az ipari országok közül az Egyesült Államokban tapasztalható a legmagasabb lemorzsolódási arány a felsőoktatásban. A fő okok között a következők szerepelnek: a stressz, az elvárásoknak való megfelelés képtelensége és a helikopterszülők hatása.

Talán nem azt kellene mondanunk a gyerekeknek, hogy a jegyek nem számítanak… hanem azt, hogy nem csak a jegyek számítanak. Ha az ellenkezőjét tanítjuk nekik, azzal hatalmas igazságtalanságot követünk el velük szemben.

Hogyan változtassuk a Törekvőket Szárnyalókká?

„Rendkívül versenyorientált, tanulmányi szempontból szigorú elvárásokat támasztó környezetben növünk fel, amely feszültséget szül, és ahol folyamatosan összehasonlítanak minket egymással. Olyan érzés, mintha pontszámokat akarnának nevelni belőlünk, nem gyerekeket. Egyszerűen ki vagyunk égve.”

Gabi, 17 éves

Életem fő feladata, hogy segítsem a gyerekeket abban, hogy szárnyra kapjanak. Pályafutásomat hátrányos helyzetű fiatalok tanításával kezdtem Észak-Kaliforniában. Diákjaim többsége szegény családban élt, bántalmazták őket, vagy tanulási nehézségekkel, érzelmi hiányossággal, illetve testi fogyatékossággal küzdöttek, és mindig is érdekelt, mit tehetnék, hogy segítsek nekik a boldogulás útján. Pedagógiai pszichológiából és tanácsadásból doktoráltam, az ellenálló képességet tanulmányoztam, és ennek során megtanultam egy fontos leckét: a Szárnyalók nem születnek, hanem alakulnak. Nyilvánvaló, hogy a fiataloknak biztonságos, szeretetteljes és strukturált gyermekkorra van szükségük, de a boldoguláshoz az önállóság, a rátermettség és a cselekvőképesség is fontos. A szárnyalás az elsajátított készségekre épül. Módszereket fejlesztettem ki arra, hogy miként taníthatom meg ezeket a készségeket a diákjaimnak, és rájöttem, hogy ezáltal nemcsak a tanulmányi teljesítményük, hanem a viselkedésük, az önbizalmuk és az optimizmusuk is javul.

A következő években iskolákban, oktatási intézetekben, traumaközpontokban, nevelőszülői szervezeteknél, egyetemeken és tizennyolc katonai bázison járva megtanítottam a stratégiákat pedagógusoknak, pszichológusoknak és tanácsadóknak, majd szülők százainak negyvennyolc államban és tizenhat országban. (Soha nem felejtem el azt a kairói apukát, aki köszönetet mondott nekem: – Mindig azt hittem, hogy a szülői lét olyan, mintha egy tápláléklánc tagja lennél, ahol alapvetően táplálod és véded a gyerekedet. Nem tudtam, hogy ténylegesen segíthetek neki abban, hogy sikeresebb, rátermettebb emberré váljon.) Felismertem, hogy a boldogulás terén az elmaradások már nem korlátozódnak az alacsony jövedelmű vagy speciális igényű rétegekre. Manapság a szegényektől a kiváltságosokig minden gyerek gyengén teljesít a szárnyalásban, de a jómódú közösségekben felnövő fiatalok különösen hajlamosak az akut stresszre, a magányra, a depresszióra és az üresség érzésére.

Suniya Luthar, az Arizonai Állami Egyetem pszichológiaprofesszora megállapította, hogy a felső középosztálybeli családokból származó amerikai tizenévesek körében magasabb a depresszió, a szorongás és a kábítószer-használat aránya, mint bármely más társadalmi-gazdasági csoport fiataljai körében. „A kiváltságos fiatalok sokkal sebezhetőbbek, mint a korábbi generációkban – állítja Luthar. – A jelek egyetlen okra engednek következtetni: a kiváló teljesítményt elváró nyomásra.” A gyerekek képtelenek lépést tartani a sikerrel kapcsolatos irreális elvárásainkkal, és a felnőtteknek be kell vallaniuk, hogy hibáztak.

A kiégés problémája és gyermekeink lehangoló mentális egészsége a gyerekek kognitív képességeinek fejlesztésére irányuló megszállottságunkra vezethető vissza, mert azt feltételezzük, hogy a tanulmányi teljesítményt fellendítő készségek és tantárgyak jelentik a siker Szent Grálját. A nevelés mára egy mindent felemésztő, a gyerekek intellektuális fejlődésének finomhangolását megcélzó erőfeszítés lett. Minél többet tömünk a gyerekek agyába, annál okosabbak lesznek – legalábbis ezt gondoljuk –, és így a gyerek életében betöltött szerepünk „szülői” helyett „nevelői” lett. Attól kezdve, hogy a kicsik lábra állnak, egy csatába induló hadsereg intenzitásával tervezzük meg az iskolai előmenetelüket, és minden egyes lépésük miatt aggódunk. Az áhított díj a felsőoktatási felvételi, és minél előkelőbb az intézmény, annál jobb. Minden lehetőséget kínál a gyerekek IQ-jának emelésére és a kognitív fejlődés ösztönzésére, mert úgy gondoljuk, hogy ettől lesznek jobbak a jegyeik, a pontszámaik, a rangsoruk és a végzettségük. És folyton csak aggódunk!

A kaliforniai Sherman Oaksban az anyukák megosztották velem a félelmeiket. Aggódtak, hogy egy rangos felkészítő óvoda nem veszi fel a kétéves gyereküket. „A kicsikém tanulmányi pályafutása gyakorlatilag véget érne” – mondta egyikük. Boca Ratonban egy tanácsadó pedig azt mesélte, hogy volt egy apuka, aki elvitte a gyerekét, hogy megnézze vele a Harvard Egyetemet. „Korán kell kezdeni” – magyarázta. A gyerek ötéves volt.

Gus Knitt, egy kis wisconsini közösség iskolaigazgatója elmondta, hogy a Pardeeville High School ballagásán az utolsó három búcsúbeszédben elhangzott, hogy a középiskolai évekre úgy fognak emlékezni, mint a tanulás és a vizsgák helyszínére. (Mostanában a pedagógusok már úgy módosítják az iskolában töltött napokat, hogy a tanulóknak több idejük maradjon az elmélyült tanulásra, a projektekben való részvételre és az egymással történő kapcsolatteremtésre.) Bármerre is járok, a szülők és a pedagógusok azt mondják, hogy a gyerekeik a kiégés felé tartanak. A homokozóban zajló gondtalan játék, a felhőbámulás és a sárkányeregetés fesztelen napjait a felnőttek által irányított magolás, a korrepetálás és a tanulókártyás foglalkozások váltották fel. De közben tönkretesszük utódaink gyerekkorát, ők pedig kifacsarva érzik magukat.

A Szárnyalók úgy vannak vele, hogy „megoldjuk!”: a saját feltételeik szerint viszonyulnak a világhoz, mert tudják, hogy irányítani tudják a sorsukat. És így a kihívások ellenére tovább próbálkoznak, és eközben nagyobb valószínűséggel tudnak talpra állni a megpróbáltatások során, és magabiztosan győzik le a nehézségeket. A Törekvőknek lehetnek hasonló reményeik és álmaik, de hiányzik belőlük a belső erő és a „meg tudom csinálni” gondolkodásmód, így amikor akadályokkal szembesülnek, gyakran nem jutnak el a sikerig. De mitől válnak a gyerekek Szárnyalókká vagy Törekvőkké? Ma már tudjuk a választ, hiszen a dolognak tudományos oka van.

Több mint ötven évvel ezelőtt Emmy Werner, a Davis városi Kaliforniai Egyetem pszichológusa négy évtizedes, úttörő jelentőségű vizsgálatot kezdett a Hawaiihoz tartozó Kaua sziget több száz gyermekével. Az alanyok közel egyharmada szegénységben, rossz körülmények között élt, vagy olyan problémákkal küzdött, mint a családi széthúzás, a szülők mentális betegsége és a rokonságban előforduló kábítószer-használat. Werner azt remélte, hogy a stresszt okozó életeseményeknek a gyerekek fejlődésére kifejtett hatását vizsgálhatja a születésüktől negyvenéves korukig. A csoport kétharmadánál komoly problémák alakultak ki, például viselkedési zavarok, kábítószer-használat és mentális egészségügyi problémák. De szárnyra kaphat-e bármelyikük? Az eredmények még a kutatót is meglepték: minden harmadik gyerek dacolt a körülményekkel, az iskolában és az életben is jól boldogult a nehezített pálya ellenére, és „magabiztos, megbízható és gondoskodó” felnőtté vált. Más korszakalkotó pszichológusok hajléktalanságot, bántalmazást, terrorizmust, háborút és szegénységet megélt gyerekeket vizsgáltak, és szintén meglepődve tapasztalták, hogy figyelemre méltó arányban sikerült felülkerekedniük a traumán. Sőt, sokan „az alkalmazkodást vagy fejlődést fenyegető komoly veszélyek ellenére értek el meglepően jó eredményeket”. Néhányan még „stresszlepergetőnek” is tűntek. Ők a Szárnyalók. De mi lehetett az oka mindennek?

Werner mélyebbre ásott, és ennek a harmadnak szentelte a legnagyobb figyelmet: a magas kockázatú csoportba tartozó gyerekeknek, akik a megpróbáltatások ellenére dacoltak a körülményekkel és megbirkóztak a helyzettel. Azt fedezte fel, hogy a rendkívül különböző típusú traumák ellenére sok szívós gyerek rendelkezett két félreismerhetetlen erősséggel: erősen kötődtek legalább egy támogató felnőtthöz, és rendelkeztek egy sor olyan tulajdonsággal, amelyek gyerekkorukban védőfaktorként szolgálva segítettek nekik abban, hogy a világgal a saját feltételeik alapján nézzenek szembe. A gyerekek nem feltétlenül voltak tehetségesek, és nem voltak különösebben lenyűgöző vizsgaeredményeik sem, de „hatékonyan használtak minden képességet, amellyel rendelkeztek” – jegyezte meg Werner. És ami talán a legfontosabb: „Problémáik megoldása során saját magukra – és nem másokra – támaszkodtak, így ők maguk, és nem a körülményeik befolyásolták az eredményeket.”

A meglepő oka annak, hogy míg egyes gyerekek küzdenek, addig mások gond nélkül veszik az akadályokat, nem a génekben, a tanulmányi átlagokban, az IQ-szintben rejlik, nem bizonyos sportágaknak, hangszereknek, iskolatípusoknak vagy a stresszkezelő óráknak köszönhető, hanem annak, hogy néhány olyan karakterbeli erősségre támaszkodnak, amelyeket útközben szedtek fel, hogy a saját életüket pozitív irányba tereljék. Ezek a tulajdonságok és egy gondoskodó felnőtt pártfogó a stressz kivédésére szolgálnak, hogy a gyerekek nyugodt magabiztossággal követhessék tovább az álmaikat, legyűrjék a nehézségeket, és végül győztesként kerüljenek ki a helyzetből. És a legjobb az egészben, hogy ezek a tulajdonságok fejleszthetők, és olyan közös erőforrásokból és gyakorlatokból erednek, amelyeket mi magunk is belenevelhetünk a gyerekeinkbe.

Az ellenálló képesség tudományának alkalmazása minden gyereknek segíthet a boldogulásban – csak a gondolkodásmódunkat kell megváltoztatni hozzá. Ahelyett, hogy beavatkozásokat és a „rakjuk rendbe a gyereket” mentalitást alkalmaznánk, inkább tanítsuk meg a gyerekeknek a védőfaktorokat, hogy a bizonytalan, kihívásokkal terhes időkben is megőrizhessék erejüket, és a legjobbat hozzák ki magukból.

Ez a könyv azon az elképzelésen alapul, hogy a gyerekek azért stresszesek, magányosak, túlterheltek és kimerültek, mert egy elhibázott, elavult gyermeknevelési receptet alkalmazunk, amely nem ösztönzi azokat a tulajdonságokat, amelyek segítségével mentálisan, erkölcsileg és érzelmileg felvirágozhatnának. Néha „nem kognitív készségeknek”, „személyiségjegyeknek” vagy „erényeknek” is nevezzük ezeket – én jellemerősségnek vagy karaktererősségnek hívom őket. Bár gyakran elbagatellizáljuk és a „cuki” kategóriába rakjuk őket, a tudomány szerint a jellembeli tulajdonságok egyaránt fontosak a tanulmányi sikerek és a csúcsteljesítmények szempontjából, továbbá az ellenálló képesség és a mentális egészség központi elemei.

A jellemerősségeket meg lehet és meg is kell tanítanunk a gyerekeinknek. Ha ezt megtesszük, gátat vetünk a kiégési járványnak, védelmet nyújtunk a mérgező stressz és a viszontagságok ellen, és segítünk a fiataloknak, hogy ne csak pontszámoknak lássák magukat, hanem emberi lényeknek, akik arra törekszenek, hogy a legjobbat hozzák ki magukból – egyszóval, hogy szárnyra kapjanak.

A Szárnyalók hét alapvető jellemerőssége

„A barátaim esetében már túl késő rendbe hozni a dolgokat, de a fiatalabbak számára gyors megoldást kell találni, mielőtt túl késő lenne. Ők rosszabbul járnak majd, mert már most túl sokat és túl korán nyomják őket.”

Sophia, 14 éves

Az elmúlt évtizedben alaposan átfésültem azokat a kutatásokat, amelyek a gyerekek kiteljesedési képességeinek optimalizálásával leginkább összefüggő tulajdonságokkal foglalkoznak, és hét jellemerősséget azonosítottam: önbizalom, empátia, önuralom, tisztesség, kíváncsiság, kitartás és optimizmus. A hét erősség elsajátítása növeli a mentális erőnlétet, a szociális kompetenciát, az önismeretet, az erkölcsi tartást és az érzelmi alkalmazkodóképességet. Ezeknek az erősségeknek az elsajátítása csökkenti a szorongást és növeli az ellenálló képességet is, így a gyerekek meg tudnak birkózni a nehézségekkel, megoldják a problémákat, talpra állnak, egészséges kapcsolatokat alakítanak ki és növelik az önbizalmukat – azaz elősegíti mindazt, amire szükségük van ahhoz, hogy értelmes és sikeres életet éljenek.

A hét jellemerősség mindegyikének kiválasztása hat szempont alapján történt, amelyek a következők:

1.A vezető kutatások bizonyítják, hogy növeli a gyerekek tűrőképességét.

2.Az amerikai Munkaügyi Minisztérium Foglalkozási Információs Hálózata, a Pew Research kutatóközpont, a Fourth Industrial Revolution és a Világgazdasági Fórum a huszonegyedik századra és a világra való felkészültség szempontjából „alapvető fontosságúnak” minősíti.

3.Ismert egyetemes erény, amely javítja az erkölcsöt vagy növeli a teljesítményt.

4.Bizonyítottan optimalizálja a tanulási teljesítményt és a tanulmányi eredményességet.

5.Tanulható, azaz nem adott, vagy a személyiségen, az IQ-n vagy a jövedelmen alapuló tulajdonság.

6.Kimutathatóan növeli a mentális egészséget és a jólétet.

Ráadásul az általam megkérdezett gyerekek megerősítették, hogy ez a hét tulajdonság hozzájárul az üresség érzésének enyhítéséhez. „Ezek azok a tulajdonságok, amelyek segítenének abban, hogy a legjobbak legyünk az iskolában és az életben” – mondta egy San José-i középiskolás.

A feladatunk tehát adott, mert a hét tulajdonság mindegyike csökkenő tendenciát mutat az amerikai fiatalok körében.

A könyv első része bemutatja, hogyan segíthetünk gyermekünknek, hogy azok az erősségei fejlődjenek, amelyek az érzékeny szívet táplálják.

•Az önbizalom segítségével felismeri az erősségeit, elfogadja a gyengeségeit, és tudja alkalmazni ezt a tudást annak érdekében, hogy megtalálja a legjobb utat az életben való boldoguláshoz.

•Az empátia révén felismeri és megérti a saját maga és mások érzéseit és szükségleteit, és egészséges kapcsolatokat alakíthat ki.

A második rész arról szól, hogy miként támogassuk gyermekünket elméje pallérozásában, hogy ezen a téren is kifejlődjenek az erősségei.

•Az önuralom abban segíti, hogy megtanuljon józanul gondolkodni, képes legyen kezelni az erős és káros érzelmeket, illetve csökkenteni személyes szorongását, azaz hogy megbirkózzon bármivel, ami az útjába kerül.

•A tisztesség segítségével olyan etikai értékeket fog magáévá tenni, amelyek segítenek a szilárd erkölcsi értékrend kialakításában, és képes lesz irányítani az életét és a másokkal való kapcsolatait.

•A kíváncsiság hozzásegíti, hogy nyitott legyen a lehetőségekre, új információkat szerezzen, felfedezéseket tegyen, és felébreszti a kreativitását, hogy inspirációt kapjon álmai követéséhez.

A harmadik részben pedig az elszánt akarat kialakítására vonatkozóan ismerünk meg módszereket.

•A kitartás arra bátorítja gyermekünket, hogy akkor is kitartson, amikor minden azt sugallja, hogy könnyebb lenne feladni, és rájöjjön, hogy képes a helyén kezelni a hibákat és tanulni a kudarcokból, hogy végül céljait elérve diadalmaskodjon.

•Az optimizmus olyan eszközöket ad a kezébe, amelyeknek köszönhetően pozitívabb szemlélettel kezeli a kihívásokat, gátat vet a depressziónak, reményteljesebben tekint a világra, és hinni fog abban, hogy az életnek van értelme.

Bár a homokozótól a szalagavatóig vezető úton minden erősséget meg lehet tanítani a gyerekeknek, legtöbbjüket soha nem vezették be a jellem elsajátításának tudományába, így hatalmas hátránnyal kell szembenézniük az életben. A kezünkben tartott könyv ezeket a döntő fontosságú hiányzó leckéket tartalmazza, hogy a gyerekek szárnyalni tudjanak.

A multiplikátor-hatás

„Kiégünk abban, hogy rendkívül keményen dolgozunk szinte teljesíthetetlen célokért. Aztán nem alszunk, nem töltünk időt a barátainkkal, és nem látjuk a fényt az alagút végén, így csak az üresség érzése marad.”

Ramon, 15 éves

Minden egyes karakterbeli erősség növeli a gyerek boldogulási képességeit és a tanulmányi teljesítményét, de hatása egy másik erénnyel kombinálva még jelentősebb, mert az erősségek megsokszorozzák egymást, és együtt úgynevezett multiplikátor-hatást hoznak létre. Ez az egyik tényleges oka annak, amiért a Szárnyalók ügyesebben navigálnak az életben: kombinálva használnak több erősséget.

•Az önbizalom + a kíváncsiság növeli az önismeretet, és építi az önbizalmat és a kreativitást.

•Az önuralom + a kitartás növeli a célok elérésének és a sikernek az esélyét.

•Az empátia + a kíváncsiság segít megtalálni a közös pontokat és erősíti a kapcsolatokat.

•Az önuralom + a tisztesség gátat szab a kísértéseknek, elősegítve a helyes cselekedeteket.

•Az optimizmus + a kitartás + a kíváncsiság elmélyíti a tanulást, növeli a meggyőződést, és optimálissá teszi a folyamatosságot.

•A tisztesség + a kíváncsiság + az empátia fokozza a céltudatosságot, és közösségi megmozdulásokat indíthat el.

Bármelyik jellemerősséget párosítjuk egy másikkal, biztosabb út vezet a sikerhez. Ha három tulajdonságot rakunk össze, megsokszorozzuk a potenciált és a csúcsteljesítmény növelésének esélyét. Van azonban egy „kimerülési tényező” is: ahogy a jellemerősségek kikopnak a gyerekek fejlődési repertoárjából, úgy csökken a siker esélye is, és így nagyobb valószínűséggel érzik magukat túlterheltnek, kiégettnek és kimerültnek. Ez történik most a fiatal generációval.

Ha bármelyik tulajdonsághoz hozzáadjuk a nagy dózisú, hosszan tartó, egészségtelen stresszt, akkor az eredmény a kiégés lesz. Maya, egy tizenhat éves tinédzser Palo Altóból tökéletesen elmagyarázta ezt: „A kiégés nagy része abból fakad, hogy rendkívül keményen dolgozol, mégsem látod a gyümölcsét. Nem számít, milyen keményen gürizel, nincs semmi garancia arra, hogy bejutsz az egyetemre, és ezért elgondolkodsz azon, hogy mi értelme van az egésznek? Így céltalannak érzed az életed.”

Minden energiánkat arra fordítottuk, hogy a gyerekek kognitív képességeit trenírozzuk, és elhanyagoljuk az emberi oldalukat – az energia, az öröm, az inspiráció és az értelem forrását. A jó hír viszont az, hogy a jellemre való összpontosítás megfordíthatja ezt az egyenletet, és általa a gyerekek megtanulhatják, hogy hogyan találják meg a boldogságot, a nyugalmat és a csodát a világban.

Hogyan használjuk a könyvet?

„Bármit is csinálok, az sosem elég. Mindig többet és többet kell tennem, hogy megfeleljek a szüleimnek.”

Caden, 14 éves

A boldogtalan Törekvők járványa létező, de gyógyítható jelenség. Könyvünk olyan megoldásokat kínál, amelyekkel visszatalálhatunk a helyes útra, hogy erős, gondoskodó, terhelhető és sikeres gyerekeket neveljünk. Minden egyes fejezetben számos olyan, bizonyítékokkal alátámasztott stratégia és készség található, amelyeket könnyen megtaníthatunk a gyerekeknek, az óvodától egészen a középiskoláig. Emellett szerepelnek a vezető neurológusok, pszichológusok, olimpiai sportolók, MIT-professzorok és az amerikai haditengerészet elit tagjainak legújabb tudományos felismerései. És mindvégig valódi gyerekek történeteit olvashatjuk, akiknek olyan hatalmas akadályokkal kellett szembenézniük, mint a rasszizmus, a figyelemzavar, a bántalmazás és a fizikai akadályozottság, de mégis szárnyra kaptak, mert a szüleik segítettek nekik kifejleszteni az említett erősségeket. Megtalálhatók továbbá különféle korosztályoknak szóló könyvajánlások is, valamint egy tucatnyi egyszerű módszer, amelyekkel a mindennapok részeként erősíthetők ezek az előnyös tulajdonságok.

A legfőbb cél az, hogy segítsünk a gyerekünknek abban, hogy minden egyes jellemerősséget egy életre szóló szokásként sajátítson el, hogy optimalizálja a lehetőségeit és szárnyaljon. Minden jellemvonás három képességből és néhány tanítható készségből áll össze, amelyek segítségével mérsékelhető a kiégés, növelhető a siker, és ösztönözhető az önállóság. Koncentráljunk tehát havonta egy-egy képességre, és gyakoroljuk azt gyermekünkkel naponta néhány percig – vagy még jobb, ha családként veszünk részt a dologban –, amíg emlékeztető nélkül is tudjuk alkalmazni. Ha már nem szükséges a rábeszélés, a felszólítás vagy az emlékeztetés, az azt jelenti, hogy a gyerek magáévá tette a tanultakat, és már a szülő nélkül is tudja használni bárhol, bármikor.

Az évek során zseniális tanórákat figyelhettem meg, és rájöttem, hogy a legjobb tanárok soha nem feladatlapokkal vagy előadásokkal dolgoztak, hanem beleszőtték a témát a tananyagba. Az egyik legemlékezetesebb eset egy fresnói tanár volt, aki felolvasta a három kismalac meséjét, majd csoportokra osztotta az ötödikeseket, hogy megbeszéljék, mit tudtak meg a jellemről a malacok története alapján.

– Az első két malac lusta volt, ezért a farkas gyorsan lerombolta a szalmából és vesszőből épült házukat – jegyezte meg egy sötét hajú fiú.

– Igen, több kitartásra lett volt szükségük, mint a harmadik malacnak – tette hozzá egy vörös hajú lány.

– De a harmadik kismalac optimista is volt, és a kreativitását használva kitalálta, hogy milyen alapokra kell építkeznie, hogy visszatartsa a farkast – mondta egy szeplős gyerek.

– Ne feledkezzünk meg a harmadik kismalac tisztességéről és empátiájáról sem – szólt közbe egy szőke hajú fiú, akinek a megjegyzése meglepte a társait.

– Empátia? – kérdezték.

– Igen, empátia – mondta a fiú. – Az a harmadik malac tudta, hogy a testvéreinek nincs elég önuralma, és nem szánnak időt arra, hogy erős házakat építsenek. Amikor az ő házaik összedőltek, nem hagyta őket kint a hidegben, hanem menedéket adott nekik az otthonában.

– Hűha – jegyezte meg egy másik kislány, – annak a harmadik malacnak valószínűleg sok jó jellemerőssége volt! – És erre minden osztálytársa helyeslően bólogatott.

A tanárra nézve összemosolyogtunk. Nem használtak különleges tananyagot vagy memóriakártyákat, nem tartottak előadásokat azért, hogy a tanulók megértsék a jellemerősségek fontosságát. Csak egy régi, számtalanszor hallott mesét vizsgáltak meg újra.

Az őket boldogulásukban elősegítő alapvető jellembeli erősségeket megtaníthatjuk a gyerekeinknek, de a legjobb leckék mindig olyan természetes helyzetek, amelyek beépülnek a mindennapi életükbe. Egy rövid beszélgetés vagy egy jellemerősségről olvasott könyv soha nem hatékony. Találjunk ehelyett céltudatos módokat a hét szárnyaló-tulajdonság fejlesztésére: mutassunk rájuk, szolgáljunk példaként, vitassuk meg és helyezzük őket előtérbe, amíg a gyermekeink el nem fogadják őket természetük kitörölhetetlen részeként.

Ahhoz, hogy a 21. század technológiavezérelt, félelemre épülő, gyorsan változó világában boldogulni tudjanak, a gyerekeknek többre van szükségük a jegyeknél, a pontszámoknál és a díjaknál: edzett szívre, elmére és akaraterőre. A hét alapvető jellemerősség stabil belső alapokat ad ahhoz, hogy a gyerekek képesek legyenek az élet elkerülhetetlen zökkenőit kezelni, sikeres, teljes életet élni, és soha nem lesznek üresre járatva. Ezeknek a tulajdonságoknak a kifejlesztése lehet a legnagyobb ajándék, amit gyermekeinknek adhatunk, mert így rendelkeznek majd a megfelelő védőfaktorokkal, hogy szembenézzenek az elkerülhetetlen nehézségekkel, és nagyobb valószínűséggel élhetnek majd tartalmas életet, amikor már nem vagyunk mellettük.

A gyerek jellembeli erősségeinek felmérése

Az alábbi állítások megválaszolása segít meghatározni gyermeke jellemerősségeit, amelyek segítik őt a boldogulásban. Nincsenek helyes vagy helytelen válaszok. Ez csak arra szolgál, hogy lássa, hol tart most a gyerek, és segítsen meghatározni, mely tulajdonságok az erősségei, és mely területeken kell bátorítani. Az erősségek értékeléséhez írja az egyes állítások utáni sorba azt a számot, amely ön szerint a legjobban jellemzi gyermeke jelenlegi szintjét.

5 = mindig, 4 = gyakran, 3 = néha, 2 = ritkán, 1 = soha

A gyermekem…

1.Könnyen és pontosan le tudja írni az erősségeit és a pozitív tulajdonságait.

2.Büszke és magabiztos a képességeit illetően; élvezi, hogy önmaga lehet.

3.Leginkább az erősségeire koncentrál a gyengeségei és a múltbeli kudarcai helyett.

4.Többnyire pozitívan beszél magáról, negatívan csak ritkán.

5.Van néhány kialakult hobbija és érdeklődési köre, amelyek ösztönzik természetes erősségeit.

6.Érzékenyen reagál mások igényeire és érzéseire.

7.Felismeri, ha valaki szorong, és megfelelően reagál.

8.Hajlandóságot mutat arra, hogy megértse valaki más nézőpontját.

9.Törődést mutat és segíteni akar, ha valakivel igazságtalanul vagy barátságtalanul bánnak.

10.Elsírja magát vagy feldúlt, amikor valaki más szenved.

11.Őszinte, beismeri a hibáit, és vállalja a hibás cselekedetekért a felelősséget.

12.Képes felismerni a helytelen viselkedését, és a helytelen cselekedetet helyessé változtatni.

13.Bűntudatot érez rossz vagy helytelen cselekedetei miatt.

14.Ritkán szorul figyelmeztetésre vagy emlékeztetésre arról, hogy hogyan illik helyesen viselkedni.

15.Megbízhatóan helyesen cselekszik, és megtartja a szavát, még akkor is, ha senki sem figyeli.

16.Képes saját indulatait és késztetéseit felnőtt segítség nélkül kezelni.

17.Könnyen megnyugszik és visszazökken, ha izgatott, frusztrált vagy dühös.

18.Képes felismerni magán a nem megfelelő érzelmek és a stressz jeleit, mielőtt azok elszabadulnának.

19.Képes kivárni valamit, és képes megbirkózni a viselkedési impulzusokkal.

20.Felnőtt felszólítása nélkül is képes az életkorának megfelelő feladatokra koncentrálni.

21.Rengeteg miért típusú kérdést tesz fel, amelyekre nincs mindig igen/nem válasz.

22.Szeret új megoldásokat találni a problémákra vagy régi dolgokat új módon használni.

23.Szeret új dolgokat tanulni, amelyek felkeltik az érdeklődését.

24.Kíváncsi vagy könnyen motiválható valami új, másfajta vagy meglepő dolog kipróbálására.

25.Akár tévedni is hajlandó, ha kipróbálhat más, szokatlan módszereket.

26.Szívesen próbálkozik új feladatokkal, kevéssé aggódik a kudarc vagy a hibák miatt.

27.Felismeri, hogy a fejlődés útja a keményebb munka.

28.Nem bosszankodik, ha valami nehéz. Ritkán adja fel, inkább tovább próbálkozik.

29.Hajlandó újra próbálkozni, ha egy feladat nem sikerül.

30.A hibát nem személyes kudarcként, hanem tanulási lehetőségként értékeli.

31.Kifejezi háláját, elismeréssel nyilatkozik, és számontartja a környezetében lévő jó dolgokat.

32.Saját magához biztatóan beszélve juttatja kifejezésre reményeit, így erősíti meg a jó eredményeket és attitűdöket.

33.Nem hibáztat, hanem megbocsát. Tud valami olyat, amivel jobbá teheti a dolgokat.

34.Képes megtalálni a nehézségek és a kihívások jó oldalát.

35.A hátráltató tényezőket és kudarcokat nem tekinti véglegesnek.

Adjuk össze az egyes jellemerősségek pontszámait: 1–5. kérdés = önbizalom; 6–10. kérdés = empátia; 11–15. kérdés = tisztesség; 16–20. kérdés = önuralom; 21–25. kérdés = kíváncsiság; 26–30. kérdés = kitartás; 31–35. kérdés = optimizmus. Határozzuk meg gyermekünk legmagasabb és legalacsonyabb értékű jellemvonásait. A legmagasabb eredményű tulajdonságok a gyerek természetes erősségei, amelyek növelik az önbizalmát és segítik őt a boldogulásban, ezért folytassuk ezek formálását, hogy felismerje őket önmagában. Keressük meg a könyvnek azokat a fejezeteit, amelyek a legalacsonyabb pontszámot kapott tulajdonsággal vagy tulajdonságokkal foglalkoznak, hogy növelhessük gyermekünk esélyét a boldogulásra.

Első rész
A szív gondozása

„A kiégés csökkentésének egyik legnagyszerűbb módja az lenne, ha rájönnénk, hogy ki is vagyunk valójában. Ha egyszer megtaláljuk önmagunkat és a helyünket a világban, sokkal jobban fogjuk érezni magunkat a bőrünkben és a mindennapi életünkben.”

Alex, 17 éves

1. fejezet Önbizalom A Szárnyalók a „ki”-re összpontosítanak,
nem pedig a „mi”-re

Öt nappal azután, hogy véget ért a második világháború, az olaszországi Reggio Emilia város parasztasszonyai a lebombázott épületek tégláinak összegyűjtésével óvodát kezdtek építeni. A háború pusztítása rádöbbentette őket arra, hogy az oktatásnak ki kell terjednie a tantárgyakon túlra, és olyan készségeket is meg kell tanítania, mint az együttműködés és a kritikus gondolkodás, és segítenie kell a gyerekeket abban, hogy higgyenek önmagukban. Az intézményre a gyermekeik jövőjébe való befektetésként tekintettek, és a Scuola del Popolo, azaz „A nép iskolája” nevet adták neki.

Egy Loris Malaguzzi nevű fiatal tanár hallotta a hírt, és odasietett, hogy megnézze a munkát. A nők megkérték, hogy legyen ő az a tanár, aki megadja a gyerekek számára a jobb esélyt az életben. Malaguzzi beleegyezett. Úgy vélte, hogy minden gyerek tehetséges, kíváncsi és tele van lehetőségekkel, ezért a tanulási folyamat gyermeki kezdeményezéssel kell, hogy történjen. Azt akarta, hogy a gyerekek aktívan részt vegyenek olyan projektekben, amelyekben megismerhetik az erősségeiket és önállóan oldhatnak meg problémákat. Ugyanakkor elengedhetetlen volt, hogy tudják, hogy ők maguk „kik”. Malaguzzi oktatási módszerének a város tiszteletére a Reggio Emilia nevet adta. 1991-ben a Newsweek a intézményt a „világ tíz legjobb iskolai előkészítője” közé választotta. A Reggio Emilia pedagógiai irányt ma már világszerte nagy tisztelet övezi, és sokakat késztetett arra, hogy újragondolják, hogy mire van szükségük a gyerekeknek a boldoguláshoz.

2019 márciusában az American Community School (ACS) korai tanulási programjába nyertem betekintést a libanoni Bejrútban, ahol a közelmúltban több robbantás történt. Az ottani népiskolában hatvan különböző nemzetiségű diák tanul, az intézmény pedig a Reggio Emilia filozófia alapján működik. A parasztasszonyokhoz hasonlóan a személyzet hisz abban, hogy a gyerekek valódi önbizalma belülről kifelé növekszik, nem pedig a jutalmak, a hamis elismerések és a helikopter-nevelés viszi előre. „A célunk az, hogy felismerjük a gyerekek egyedi erősségeit, majd úgy reagáljunk rájuk, hogy mindegyikük sikeresnek érezze magát – mondta nekem az igazgató, Sawsan Yaseen. – A siker sikert szül.”

A délutánt tanórák látogatásával töltöttem, ahol elkötelezett gyerekeket láttam, izgatottságot tapasztaltam, és minden arcon mosolyt vettem észre. Néztem, ahogy a négy- és ötévesek együttműködnek, felfedeznek dolgokat, alkotnak és irányítják a saját tanulási folyamatukat, és egyszer sem láttam, hogy egy felnőtt beugrott volna segíteni. A pesztrálás szigorúan tilos volt. Ha az építőkockák lehullottak, a tanár nyugodt hangon annyit kérdezett: „Hogy tudod újra felrakni őket?”, a gyerek pedig ötletelt, hogy milyen alternatívákat találjon. Ha egy projekt széthullott, a tanár azt kérte: „Találjatok megoldást!”, a gyerekek pedig visszatértek a feladathoz és próbálkoztak, mert felismerték az erősségeiket és elfogadták a gyengeségeiket. A legtöbb iskolában a diákok a tanárok utasításait követik a meghatározott tanterv alapján, az ACS pedagógusai viszont ehelyett a gyerekek útmutatásait követik. Az alapvető oktatási célkitűzéseket közvetítik, de segítik a gyerekeket abban is, hogy megértsék önmagukat és higgyenek önmagukban.

A tipikus iskolák bizonyítványokat és osztályzatokat adnak, hogy feljegyezzék a diákok képességeit és korlátait. A bejrúti iskola az egyes gyerekek előrehaladását és személyes erősségeit írta le. Most képzeljük el, hogy az alábbi visszajelzést kapjuk gyermekünkről az ACS tanárától:

„Ella határozott természetű lány, aki könnyedén ki tudja fejezni az igényeit és az érzéseit. Nem okoz neki gondot a határok kijelölése. »Meg kell kérdezned, hogy megérintheted-e az arcom, és ha azt mondom, rendben, akkor érhetsz hozzám!« – mondta egy kortársának. Fejlett szóbeli képességei megmutatkoznak a csoportos beszélgetések során, ahol mindig szívesen megosztja a véleményét. Ella értékes tagja osztályközösségünknek, és napról napra látványosan fejlődik.”

Az ACS-ben több szülő is elmondta, mennyire örül ezeknek a szemléletes beszámolóknak. „A beszámolók segítségével megérthetem, hogy kicsoda a gyermekem, így szülőként hatékonyabban tudom nevelni” – mondta egy anyuka.

Egy másik anya így vélekedett: „Ez a rendszer segít abban, hogy a gyerekem erősségeire koncentráljak, és kevésbé nézzem a gyengeségeit.”

Egy apuka pedig ezt mondta: „A gyerekem előnyeinek hangsúlyozása nagyban hozzájárult ahhoz, hogy megnőtt az önbizalma.”

Az iskolai jelentések segítettek a szülőknek megérteni gyermekeik erősségeit.

„Azt szeretnénk, hogy a gyerekeink olyanná váljanak, amilyenek, ne pedig olyanná, amilyennek mi látni akarjuk őket” – foglalta össze Sawsan Yaseen.

Több mint hét évtizeddel ezelőtt a Reggio Emilia-i asszonyok ugyanezt remélték gyermekeik számára, és ezt a reményt kell nekünk is a zászlónkra tűznünk. Ha segítjük a gyerekeket abban, hogy belenőjenek abba a szerepbe, akik ők maguk, megtesszük az első lépést a gyerekek lehetőségeinek felszabadításához, hogy így önmaguk legjobb változatává válhassanak. Mindez egy jellemerősséggel kezdődik, az önbizalommal, amely a gyermek személyre szabott útiterveként szolgál a csúcsformához vezető ösvényen.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Prompt – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License