Tóth Géza

Tettazonosság

a büntetőeljárásban

Wolters Kluwer Hungary • Budapest, 2023

Kiadja a

Wolters Kluwer Hungary Kft.

Budapest, 2023

1117 Budapest, Budafoki út 187–189.

Telefon: +36 (1) 464-5656

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info-hu@wolterskluwer.com

www.wolterskluwer.com/hu-hu

Felelős vezető: Kézdi Katalin, a Wolters Kluwer Hungary Kft. ügyvezetője

Kiadásért felelős: dr. Krizsán Brigitta

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Váci Tímea, dr. Krizsán Brigitta

Felelős szerkesztő: Horváth Krisztina

Műszaki szerkesztés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

Grafikai tervezés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

ISBN 978-963-594-226-8

Termékkód: NEB9971

Kiadványaink megvásárolhatóak a shop.wolterskluwer.hu webáruházban.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sokszorosítható.

Szerző:

dr. Tóth Géza

Kézirat lezárva:

2023. január 30.

© dr. Tóth Géza, Budapest, 2023

© Wolters Kluwer Hungary Kft., Budapest, 2023

Rövidítések jegyzéke

1973-as Be.

1973. évi I. törvény a büntetőeljárásról

1978-as Btk.

1978. évi IV. törvény a Büntető Törvénykönyvről

1998-as Be.

1998. évi XIX. törvény a büntetőeljárásról

AB

Alkotmánybíróság

Abtv.

2011. évi CLI. törvény az Alkotmánybíróságról

Ákr.

2016. évi Cl. törvény az általános közigazgatási rendtartásról

At.

Magyarország Alaptörvénye (2011. április 25.)

Átv.

1998. évi XXVIII. törvény az állatok védelméről és kíméletéről

Be.

2017. évi XC. törvény a büntetőeljárásról

BGH

Német Szövetségi Köztársaság Legfelsőbb Bírósága

BJE

Büntető jogegységi határozat

BK vélemény

Büntető Kollégiumi vélemény

Bp.

1896. évi XXXIII. törvénycikk a bünvádi perrendtartásról

Bszi.

2011. évi CLXI. törvény a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról

Btk.

2012. évi C. törvény a Büntető Törvénykönyvről

BVerfG

Német Szövetségi Köztársaság Alkotmánybírósága

BVerfGE

Német Szövetségi Köztársaság Alkotmánybíróságának döntése

Charta

Az Európai Unió Alapjogi Chartája

EEP kerethatározat

a Tanács 2002/584/IB kerethatározata (2002. június 13.) az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról

EJEB

Emberi Jogok Európai Bírósága

EJEE

Az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény; 1993. évi XXXI. törvény az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény és az ahhoz tartozó nyolc kiegészítő jegyzőkönyv kihirdetéséről

EKSz.

Az Európai Közösséget létrehozó szerződés

EPPO rendelet

A Tanács 2017. október 12. napján kelt 2017/1939 rendelete az Európai Ügyészség létrehozására vonatkozó megerősített együttműködés bevezetéséről

EUB

Európai Unió Bírósága

Eub. tv.

2012. évi CLXXX. törvény az Európai Unió tagállamaival folytatott bűnügyi együttműködésről

EUMSZ

Az Európai Unió működéséről szóló szerződés

EUSZ

Az Európai Unióról szóló szerződés

GG

Német Szövetségi Köztársaság Alkotmánya

Hhvtv.

2013. évi CII. törvény a halgazdálkodásról és a hal védelméről

Hjt.

2012. évi CCV. törvény a honvédek jogállásáról

Kp.

2017. évi I. törvény a közigazgatási perrendtartásról

LB

Legfelsőbb Bíróság

LÜ

Legfőbb Ügyészség

LÜ utasítás

Legfőbb Ügyészi utasítás

Nbj. tv.

1996. évi XXXVIII. törvény a nemzetközi bűnügyi jogsegélyről

PPJNE

Az Egyesült Nemzetek Közgyűlése XXI. ülésszakán, 1966. december 16-án elfogadott Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya

SVE

Egyezmény a Benelux Gazdasági Unió államai, a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Francia Köztársaság kormányai között a közös határaikon történő ellenőrzések fokozatos megszüntetéséről szóló, 1985. június 14-i Schengeni Megállapodás végrehajtásáról

Szabs. tv.

2012. évi II. törvény a szabálysértésekről, a szabálysértési eljárásról és a szabálysértési nyilvántartási rendszerről

Szankció tv.

2017. évi CXXV. törvény a közigazgatási szabályszegések szankcióiról

StGB

Strafgesetzbuch

StPO

Strafprozessordnung

Ütv.

2011. évi CLXIII. törvény az ügyészségről

Bevezető gondolatok

1. A téma aktualitása, a monográfia fő célkitűzései

Legfőképp a hazai jogágak eszközrendszerének gazdagodása, a komplex érvényesülése, valamint folyamatosan fokozódó kiterjedése folytán a kétszeres elítélés tilalma (ne bis in idem elv) mind újabb és újabb szinteken, normákban, fórumokon és jogterületek vonatkozásában jelenik meg, illetve válik érvényesíthetővé. A monográfia témájának aktualitását is e kiterjedés szolgáltatja, ugyanis a dinamikus jogfejlődés eredményeként megváltozott jogi környezet olyan „dogmák” újragondolását teszi szükségessé, mint a büntetőeljárásban érvényesülő azonosságfogalom értelmezése. Ugyanilyen jelentőséggel bír a Be. 2018. július 1. napjával történő hatálybalépése, amely a büntetőeljárás koncepcionális átalakulása folytán új kontextusba helyezi az azonosságfogalom alkalmazását dinamizáló jogintézmények körét. Az azonosságfogalom szabályozási környezetét átalakító módosítási dömping azonban nem csupán az eljárásjogi rendelkezések körében jelenik meg, hanem az anyagi jogi, különösen az egység-többség tan elvi alapjainak megváltozása kapcsán is jelentkezik.1

A monográfia alapját egyazon definíció, azaz az azonosságfogalom két vonatkozó alapelve képezi a büntetőeljárásban, amelyet a tettazonosság doktrínája szabályoz a jogerőre emelkedést megelőzően, míg ha a büntetőeljárás már jogerősen befejeződött, azt követően az azonosságfogalom terjedelmét a kétszeres elítélés tilalmának idem komponense határozza meg.

Ebből következően a mű fő célkitűzése azon kérdések megválaszolása, hogy milyen tendenciák azonosíthatók az identicus (azonosság) érvényesítése során, ennek folyományaként szükséges-e az azonosságfogalom reinterpretációja, vagy elegendő a fogalmi zavarok tisztázása érdekében önmagában a dogmatikai alapokon nyugvó reklasszifikáció, végezetül mindezekből következően, hogy fennáll-e a szintetizálás lehetősége.

Lényeges azonban már az írás elején kiemelni a célmeghatározás nehézségeit, korlátait is, ugyanis a kérdéskör megítélése tekintetében irányadónak tekinthető a német jogirodalomban több helyütt felmerülő megállapítás, amely szerint az azonosságfogalom meghatározása során ideális, minden szempontot kielégítő megoldást találni lehetetlen (Unmöglichkeit einer Ideallösung) [Neuhaus (1985) 144–148.; Hußung (2011) 213–215.]. Ennek fényében a komplex rendszeralkotást célul tűző monográfiám célja sem lehet több, minthogy a már meglévő ismeretek újragondolásával olyan új utakat nyisson, amelyek mentén érdemes elgondolkodni az azonosságfogalom (újra)értelmezésén.

2. A monográfia felépítése

Struktúráját tekintve a mű a bevezetőre, négy fő részre és az összegzésre tagolódik. A fő részek az azonosságfogalom eljárási szakaszonként vagy épp szabályozási dimenziónként azonosítható érvényesülését mutatják be, ennek megfelelően az első fejezet a klasszikus, a második az extenzív, a harmadik az alkotmányos, míg a negyedik fejezet a transznacionális azonosságfogalommal foglalkozik.

Az alapozó résznek szánt első fejezetben a tettazonosság elvét [Be. 6. § (2)–(3) bekezdés], az arra épülő második fejezetben pedig a ne bis in idem elvet [Be. 4. § (3) bekezdés], pontosabban az azokban meghatározott „cselekmény” fogalmat vizsgálom. Gyakorlatilag a XIX. század végén és a XX. század elején jellemző széles körű tudományos érdeklődéshez képest a tettazonosság és a ne bis in idem elv érvényesülését mára csekély szakirodalmi figyelem övezi, annak körében legfeljebb elvétve találhatók – magával az azonosság fogalmával foglalkozó – tanulmányok, amelyek azonban a tettazonosság elvét csupán önmagában vizsgálják, nem pedig a ne bis in idem elvével összefüggésben, és fordítva. Okszerűen következik ugyanakkor az eljárásjogi rendelkezésekből, hogy az identicus vonatkozásában a két jogintézmény korrelatív viszonyban áll egymással, egyik érvényesülése, illetve értelmezése szükségképpen kihat a másikra. Kölcsönhatásukra tekintettel így összefüggésében foglalkozom velük, annak ellenére, hogy viszonyuk nem teljesen tisztázott a jogtudományban.

Kifejező az a gondolat, hogy a tettazonosság az ítélethozatal „legsarkalatosabb elvi kérdését” [Finkey (1916) 440.] szabályozza, ugyanis a kérdés a jogerőre emelkedést megelőzően a vád és az ügydöntő határozat viszonyát határozza meg abban a tekintetben, hogy mennyiben megengedett a bíróság számára a vád történeti tényállásától való eltérés. Összefüggésüket hangsúlyozandó, a jogerőre emelkedést követően pedig az extenzív, jogerőn túli tettazonosság határozza meg a jogerős ügydöntő határozatban elbírált cselekmény és a jogerőre emelkedést követően is folyamatban lévő vagy azt követően induló eljárás tárgyát képező, ugyanazon cselekményt vád tárgyává tévő újabb vádirat viszonyát, amelynek elvi alapját a ne bis in idem princípium adja. Számottevő, fundamentális jellegét jól adja vissza Tóth megfogalmazása, miszerint „a bűnvádi per alapkövére ez van vésve: non bis in idem” [Tóth (1905) 304.]. Irányadónak tekintendő a fentiekből következően a két jogintézmény összefüggésében az alaptétel, hogy az újabb vád emelésének joga ott kezdődik, ahol a bíróság vádkimerítési joga végződik [Vargha (1889) 121.].

Mindebből következik a két fejezet legfőbb kérdése, hogy a tettazonosság és az azonos tett – mint a ne bis in idem elv eleme – miképpen érvényesülnek a magyar bírói gyakorlatban, milyen értelmezésben szilárdultak meg, továbbá milyen hatással bírnak egymásra. Indokolt ugyanakkor a két elvben szabályozott azonosságfogalom szeparatív vizsgálata is, amiből a további kérdés fakad, hogy az milyen tartalommal határozandó meg a jogerőt megelőzően, illetve a jogerőre emelkedést követően. Végezetül az a kérdés szorul tisztázásra, hogy e viszonyrendszerben egységes tartalommal érvényesül-e az azonosságfogalom vagy sem, ha igen, annak mi a következménye, ha nem, az mit eredményez a büntetőeljárásban. Monográfiám egyik vonatkozó fő feltevése, hogy a tettazonosság határainak kijelölése explicit módon befolyásolja a kétszeres eljárás tilalmának terjedelmét, a rendkívüli perorvoslatok és az új eljárások arányát. Ehhez kapcsolódott a kutatás kezdetén a fentebbi kérdésekből következően két további előfeltevés is, miszerint az azonosságfogalom egységes terjedelemben érvényesül a jogerőt megelőzően és azt követően is, ezen egységes terjedelmű azonosságfogalmat pedig egységes tartalommal is kell értelmezni, amelynek alapját a történeti esemény azonossága adja.

A ne bis in idem elv hazai érvényesítési lehetőségeinek további bővülése kapcsán jelentős mérföldkő, hogy az At. 2012. január 1-jei hatálybalépésével annak XXVIII. cikk (6) bekezdése folytán alapjogi rangra emelkedett. A harmadik fejezetben célom az alapjog „olyan bűncselekményért” komponensének vizsgálata, amellyel arra a kérdésre kívánok választ adni, hogy mit kell a garanciális jellegű alaptörvényi tilalom vonatkozásában az „ugyanazért” fogalom alatt érteni.

Részint az idem fogalom, részint pedig a terjedelmet adó „büntetőeljárás” meghatározás miatt ugyanis az alapjog szöveg szerinti vizsgálta alapján azt kell megállapítani, hogy az alaptörvényi tilalom kizárólagosan egy büntető eljárásjogi alapelv alkotmányi szintű szabályozása. Túl azonban a grammatikai vizsgálaton, további értelmezési módszerek útján elemzem az alapelvet, ugyanis legfőbb idevonatkozó kutatási előfeltevésem azon alapul, hogy egyrészt az alaptörvényi tilalom ugyanazon elemébe nem kizárólag azon cselekmények tartoznak bele, amelyek „bűncselekménynek” minősülnek, hanem annál mélyebb jelentéstartalmat is hordoz, másrészt, hogy az alkotmányos azonosságfogalom meghatározása nem minősítésen alapuló jogkérdés, hanem faktuális tartalommal meghatározandó ténykérdés, azaz nem idem crimen, hanem idem factum alapon kell értelmezni.

Mindennek érdekében először vázolom a ne bis in idem elv alkotmányos alapjait, majd megvizsgálom az alkotmányos idem fogalmat a nemzeti, illetve a transznacionális szinten. A nemzeti szintű értelmezés érdekében – mivel a tilalom alapjogi vonatkozását tekintve meglehetősen fiatal jogintézmény – szükségképpen hozzányúlok két hagyományokkal rendelkező alkotmányos kultúrához, így a német BVerfG gyakorlatához, valamint az USA Szövetségi Legfelsőbb Bíróságának vonatkozó alkotmányértelmező gyakorlatához. Ezeken túl e fejezetben csupán érintem az EJEB EJEE-t, valamint az EUB uniós jogot értelmező gyakorlatát.

Az EUB joggyakorlata számos területen hatást gyakorol a tagállamok jogrendszerére, amelynek mára már a bűnügyi együttműködés keretrendszere is egy meghatározó szeletét képezi. Ennek egyik fő alapelve mind intranacionális, mind transznacionális szinten a ne bis in idem elv. Írásom negyedik fejezetében a transznacionális azonosságfogalom érvényesülését kívánom bemutatni [SVE 54. cikk; Be. 4. § (7) bekezdés]. Ennek során a monográfia kulcskérdése, hogy hogyan kell értelmezni a transznacionális ne bis in idem elv azonosságkritériumát, a „cselekmény” fogalmát a nemzeti, különösen a magyar bíróságoknak a büntetőeljárásban az uniós jog, illetve az EUB joggyakorlatának fényében.

A ius puniendi fokozódó kiterjedése, a transznacionális, határokon átnyúló kriminalitás fokozódó jelensége, valamint az ezekhez társuló, egyre szorosabbá váló bűnügyi együttműködés trojkája táptalajt jelent az esetlegesen felmerülő pozitív joghatósági kollíziónak, ezáltal pedig a kétszeres eljárás, illetve a kétszeres elítélés lehetőségének. A vizsgálatnak a transznacionális térre is történő kiterjesztése különösen indokolt a mind az alkotmányjogi [At. XXVIII. cikk (6) bekezdés], mind pedig a szakjogi [Be. 4. § (7) bekezdés] dimenziót érintő magyar kodifikációs törekvések miatt a transznacionális ne bis in idem elv elismerése, illetve jogszabályi környezetbe való beépítése okán. Indokolt továbbá a vizsgálat a transznacionális ne bis in idem elvnek a magyar judikatúrában történő alkalmazása okán is, amely az e részben kifejtettek alapján nem tekinthető minden elemében megfeleltethetőnek az uniós jognak.

A transznacionális ne bis in idem elv tudományos vonatkozását érintően megállapítható, hogy a külföldi és – mérsékelten ugyan, de – a hazai jogirodalomban is egyre gyakrabban jelennek meg publikációk a nemzetközi, különösen pedig az európai bűnügyi együttműködés tekintetében, amelyek a ne bis in idem elvet közvetve vagy épp közvetlenül is érintik. Amellett, hogy a transznacionális ne bis in idem elv „divatos témának” [Vogel (2006) 878.] nevezhető, mégsem tekinthető „túlírtnak”, ugyanis továbbra is számos nyitott kérdéssel szolgál, így indokolt a további tudományos igényű feldolgozás. Elemzésemnek e részben kitűzött célja a meglévő ismeretek rendszerezése, a már fentebb említett nyitott kérdések elemzése, ezek lehetőség szerinti megválaszolása, illetve ha ez akadályba ütközne, akkor újkeletű megvilágításuk, továbbá javaslatok megtétele a transznacionális ne bis in idem elv érvényesítése, és az idem kritérium alkalmazása vonatkozásában.

3. A monográfia módszertana

Megállapítható, hogy az azonosságfogalom értelmezése kapcsán a judikatúra és a jogtudomány között különös kölcsönhatás érvényesül. Egyrészt a magyar jogfejlődést tekintve erősen a joggyakorlat által értelmezett és annak vívmányaival átitatott kérdéskör, amely a jogtudományi művek módszertanában is megjelenik. E gyakorlatorientáltság okán a joggyakorlattól elrugaszkodott absztrahálás szintjén történő vizsgálat nem célszerű és nem is lehet eredményes. Emiatt írásomban különös hangsúlyt fektetek a judikatúra irányaira, eredményeire. Másrészt a jogtudomány iránymutató szerepe az azonosság fogalmának meghatározása során kifejezetten jelentős, így említhető a monográfiában a későbbiekben kifejtett, a folytatólagos bűncselekmény jogalkalmazásban érvényesülő megítélését értelmező jogtudományi hatás, vagy épp a recens felsőbírósági gyakorlatban több határozatban, bekezdéseken keresztül is hivatkozott, az azonosságfogalom értelmezésének mankójául szolgáló szakirodalmi álláspont.2 Hárs gondolatai kifejezőek e különös kölcsönhatásra vonatkozóan, amely szerint a tudomány „a törvény létrehozásában, valamint értelmezésében az útmutató szerepét tölti be. A tudomány adja a fényt, amely megvilágítja a törvényhozó előtt az általa szabályozni kívánt jogterületet és érthetővé teszi a jogalkalmazásra hivatt hatóságok és általában mindenki előtt a törvényhozónak homályos, esetleg rejtett akaratát.” [Hárs (1943) 51.]

Ez az azonosságfogalom vonatkozásában hatványozottan igaz, így a széles körű tudományos érdeklődés eredményeként számos álláspont látott napvilágot, aminek következtében nem meglepő, hogy a bírói gyakorlat sem tekinthető egységesnek. A recens bírósági gyakorlatban több, a bíróságok által szinonimaként, illetve egymás mellett használt meghatározás is fellelhető az azonosság definiálása kapcsán, így a diszkrepáns bírósági határozatok elvi tartalma is indokolja a kérdés tudományos igényű vizsgálatát. A magyar bírói gyakorlatban így azonosítható a tág értelemben vett történeti tényállás azonosságát (történeti esemény) képviselő nézet,3 a szűk értelemben vett történeti tényállás azonosságát képviselő nézet (BH2005. 7.),4 a cselekményfogalom azonosságát alapul vevő nézet (BH2018. 245.),5 valamint az elkövetési magatartás azonosságát képviselő nézet (BH2011. 245.).6 Az ellentmondásosság kiküszöbölésének kiemelt jelentősége van a joggyakorlat és a jogtudomány által kimunkált jogintézmény egységes jogértelmezése érdekében, amely egybevág a joggyakorlat egységesítése iránt tett jogalkotói törekvésekkel is {e törekvések égisze alatt hozott büntetőeljárási szabályok összessége [Be. 561. § (3) bekezdés g) pont, Be. 648. § d) pont, Be. 649. § (6) bekezdés, Be. 652. § (1) bekezdés, Be. 670. § (8) bekezdés] Magyarországon a „korlátozott precendensrendszer” bevezetését jelenti [Osztovics (2020) 75.]; az új szabályozáshoz lásd még: Varga (2020) 81–87.}. Ennek következtében a joggyakorlat szintetizálásának, valamint az egységre törekvés jegyében a helyes jogértelmezésnek az igénye fokozottabban jelentkezik.

Mindezen összefüggések, továbbá az írás célkitűzései, így a vonatkozó jogtudományi munkák, illetve bírósági gyakorlat vizsgálata útján történő rendszeralkotás, a fogalmi ellentmondások feltárása, valamint a reklasszifikáció, meghatározzák a kutatás módszerét is, amely jogdogmatikai jellegű, doktrinális kutatást feltételez. Szükségképpen kijelöli a kutatás jellege a monográfia módszertanát is, amely során egyfelől a leíró, elemző módszertan alkalmazása útján analizálom a vonatkozó szakirodalmi, illetve gyakorlati kútfőket, másfelől, tekintettel arra, hogy mind a vizsgált jogintézményeket, mind pedig az ismertetett álláspontokat kritikai kontextusban is bemutatom, így az értékelő módszertant is alkalmazom írásomban. Ennek megfelelően e kettő vizsgálati metódus egyvelege alkotja a mű módszerét.

A fentiekre tekintettel írásomban empirikus kutatást nem eszközöltem, ugyanis a célul tűzött általános jogdogmatikai rendszeralkotás tekintetében azt mellőzhetőnek tartom. Az egyes jogintézmények statisztikai szempontból történő vizsgálata egyrészt szétfeszítené a mű kereteit, másrészt az in concreto, eseti vizsgálatot megkívánó jogintézménynek például a vádelv problematikájának a vádmódosítás következtében felmerülő gyakorisága kapcsán a témareleváns statisztikai vizsgálat az ügytípusok, bűncselekménytípusok eltérő jellegére tekintettel nem volna reprezentatív, továbbá a vádmódosítás okainak sokfélesége miatt nem is feltétlenül bírna relevanciával a szűk körben lehatárolt és vizsgált témával összefüggésben. Így az empirikus vizsgálat helyett az általános elvi tételek, következtetések megállapítását lehetővé tevő jogdogmatikai elemzést használom eszközül.

A jogdogmatikai kutatás során az alábbi jogértelmezési módszereket alkalmaztam az azonosságfogalom jelentéstartalmának feltárása érdekében.

3.1. A jogtörténeti értelmezés

A jogtudományi álláspontok elemzése és a bírósági gyakorlat retrospektív vizsgálata mellett alappillérül használom a jogtörténeti módszertant, ugyanis a tettazonosság és a ne bis in idem elve száz évnél is hosszabb időtartamú, organikus jogfejlődés eredményeként kristályosodott ki, amely a Bp. óta szerves részét képezi a magyar büntetőeljárási jognak. A jogtörténeti módszertant egyrészt a jelenkor kodifikációtechnikai szabályozása, másrészről pedig a jogirodalmi és jogelméleti fejlődés kapcsán kívánom megragadni.

Mindezeken túl azonban az azonosságfogalom bírósági gyakorlatban való érvényesülése kapcsán is jelentőséggel bír e jogértelmezési mód, hiszen a vádelv judikatúra általi értelmezése tradíciókon alapul, ami – kisebb kilengéseket és definícióhasználati zavarokat leszámítva – következetesen érvényesül.

3.2. Összehasonlító jogi módszertan

Munkám érvelési rendszerében fontos szempontnak tartom a német eljárásjogi gondolkodásban fellelhető, tettfogalomhoz kapcsolódó jogszabályi környezet és a hozzá fűződő bírói jogértelmezés bemutatását, valamint a vonatkozó jogtudományi álláspontok ismertetését. A tettazonosság és a ne bis in idem elv témájában a XIX. század végén és a XX. század elején a főbb magyar jogtudományi fejtegetések a német jog vívmányait is belevonták elemzésükbe, így Baumgarten, Vargha, Tarnai és Mecsér műveikben valamennyien alkalmazták az összehasonlító jogi módszertant [Baumgarten (1889), Vargha (1889), Tarnai (1890), Mecsér (1937)]. Ennek legfőbb indoka az volt, hogy a német jogirodalom már akkor is bővelkedett megoldási javaslatokban, így a magyar szerzők szellemi kútfőként tekintettek a német szakirodalmi fejtegetésekre. Másfelől az eljárásjogi rendelkezések főbb elemeinek majdhogynem teljes megfeleltethetősége indokolta azt, hogy az említett hazai szerzők ne csak az eljárásjogi hagyományok hiánya okán a saját útját kereső magyar jogot vizsgálják a tettfogalom értelmezésének kezdeti nehézségei során, hanem a külföldit is, különösen a németet.

További indokaként jelölhető meg a jogösszehasonlításnak, hogy a Kúria Büntető Kollégium Joggyakorlat-elemző csoportja a 2014 áprilisában készült, a vád törvényességének vizsgálatát ismertető összefoglaló véleményében7 is külön részt szentelt a német eljárási törvényt, illetve gyakorlatot bemutató német válasz kifejtésének, amely azonban a vádelv lényegét nem ragadta meg, így monográfiámban ezt a hiátust is igyekszem kitölteni.

Vizsgálódásom így egyrészt a jogtörténeti hagyományokból, másrészt a múltban és a jelenben megkísérelt jogösszehasonlításból, harmadrészt pedig a ne bis in idem elv uniós (SVE 54. cikk és az EUB ehhez kötődő gyakorlata), illetve alkotmányos [At. XXVIII. cikk (6) bekezdés] kiterjedéséből következően is időszerűvé teszi egy olyan ország szabályozásának vizsgálatát, amely absztraháló, bizonyos tekintetben fogalomalkotó rendszerben törekszik megoldani a tett fogalmának kapcsán felmerülő jogi problémákat. Kutatásom során így nemcsak a magyar gyakorlatot vizsgáltam meg, hanem a német judikatúra ne bis in idem elvre vonatkozó joggyakorlatát is az elemzésem körébe vontam, amely az idem fogalom értelmezésének vonatkozásában tanulságokkal szolgáló támpontot jelent. Ennek elemzése kapcsán célom annak vizsgálata, hogy azon absztrakt, naturalisztikus alapú meghatározás, miszerint az azonosság tárgya az egymáshoz elválaszthatatlanul kötődő körülmények összessége, amelyek a természetes életfelfogás szerint egységet képeznek, jelenthet-e kézzelfogható, a magyar judikatúra számára is értelmezhető és alkalmazható alaptételt.

Az összehasonlító jogi módszertant így az azonosságfogalom értelmezéséhez használom segítségül oly módon, hogy az összehasonlítás alapját képező jogszabályi rendelkezések bemutatása után részösszegzés alcím alatt foglalom össze az összehasonlítás eredményeként megállapítható konzekvenciákat. Ugyanakkor az összehasonlító jogi vizsgálatot kizárólag abban a hatókörben teszem meg, amely a monográfia célkitűzéseit is elősegíti. Ez az oka annak, hogy a közös eljárásjogi hagyományokból eredő, de külön utakon járó német és magyar szabályozást elemzem. Ez a szempont nemcsak a szakjogi érvényesülés során, hanem az alkotmányos azonosságfogalom érvényesülése kapcsán is érvényesül, így az USA jogát és az azt értelmező Szövetségi Legfelsőbb Bíróság gyakorlatát is csupán ebben a terjedelemben teszem a vizsgálat tárgyává.

3.3. Teleologikus jogértelmezés

A jogszabályok tartalmának a nyelvi szabályok útján való feltárása a grammatikai értelmezés alapján történik [Nagy (2014a) 109–110.], amely habár a legalapvetőbb és elsődleges jogértelmezési módnak tekintendő, arra korrekciós értelmezési elvek rendszere épül [Blutman (2010) 94–95.], így nem az egyetlen, illetve kizárólagosan alkalmazott jogértelmezési módszer. Ez az azonosságfogalom értelmezését illetően hatványozottan érvényesül, amelynek a nyelvtani értelmezésen túli vizsgálata indokolt. Valamennyi dimenzióban az azonosságfogalom megértésének elősegítése érdekében – részint azok összefüggései okán is – további jogértelmezési metódusok alkalmazása is szükséges, így az azonosságfogalom valódi jelentéstartalmának feltárása végett elengedhetetlen a teleologikus jogértelmezés alkalmazása [Nagy (2014a) 114.].

Az At. 28. cikke értelmében a bíróságok a jogalkalmazás során a jogszabályok szövegét elsősorban azok céljával és az Alaptörvénnyel összhangban értelmezik. A jogszabályok céljának megállapítása során elsősorban a jogszabály preambulumát, illetve a jogszabály megalkotására vagy módosítására irányuló javaslat indokolását kell figyelembe venni. Az Alaptörvény és a jogszabályok értelmezésekor azt kell feltételezni, hogy a józan észnek és a közjónak megfelelő, erkölcsös és gazdaságos célt szolgálnak.

E szabály immáron kiemeli a szubjektív teleologikus, azaz az erősebb legitimációs pilléreken álló jogalkotó eredeti szándékát célul tűző jogértelmezés alkalmazásának követelményét [Jakab (2011) 89–90.], amely az azonosságfogalom szabályozási környezetének jelenkori módosulásai kapcsán – a később bemutatottak alapján – lényeges a definiálás során.

A monográfiában ugyanakkor nemcsak a szubjektív, hanem az objektív teleologikus jogértelmezést is használom, amely a normát annak szövegéből következő objektív célja fényében értelmezi. A jogszabály céljának (telosz) ily módon való meghatározása explicit módon a normaszövegből vagy implicit módon a normaszöveg alapján történhet [Jakab (2011) 86.]. Munkámban mindkét értelmezési mód megjelenik, annak érdekében, hogy az azonosságfogalom szabályozási környezetének, valamint a vonatkozó jogszabályi rendelkezéseknek a ratio legise felfejthetővé váljon.

3.4. Egyéb alkalmazott jogértelmezési módszerek

Az At. 28. cikkéből ugyancsak következik az alkotmánykonform értelmezés követelménye, amely a ne bis in idem elv alapjogként való megjelenése óta mércének tekintendő, ugyanakkor ezzel együtt megjegyzendő, hogy az AB gyakorlatában egyelőre ritkán értelmezett alapjogként funkcionál, így az alkotmányos büntetőjogi tartam is csak további interpretációs metódusokkal tárható fel.

Ezek közé tartozik többek között a rendszertani értelmezés, amely az alkotmányos azonosságfogalom meghatározása során bír jelentőséggel, továbbá ugyanezen dimenzióban, valamint a transznacionális azonosságfogalom értelmezése során lép előtérbe az At. E) cikkéből következő uniós joggal konform, továbbá az At. Q) cikkéből következő nemzetközi joggal konform értelmezési módok bevonása a monográfia módszertanába. A legújabb magyar jogalkotási fejlemények fényében (2021. évi CXXXIV. törvény az egyes büntetőjogi tárgyú és ehhez kapcsolódóan egyéb törvények módosításáról) e jogértelmezési módok elengedhetetlenek az azonosságfogalom interpretációjához.

I. A tettazonosságról

A magyar jogtudománynak a tettazonosság kérdése sokáig marginális részét alkotta, ugyanakkor a Bp.-t megelőző időszak és különösen a Bp. hatálybalépése óta a tettazonosság fogalmi köre a magyar büntető eljárásjog immanens része, és azóta a viták már nem a létezésén, hanem a gyakorlatban való alkalmazásán folynak. Heil Fausztin 1887-ben megfogalmazott gondolatai jól tükrözik a kérdés nehézségét: „[D]e mikor forog még fenn, s mikor szűnik meg már a tettazonosság? Melyik azon pont, a melynél az ítélet tárgya megszünnék azonos lenni a vád tárgyával? Ezen kérdés a legnehezebb kérdések egyike, s ha egy problémát megoldani annyit tesz, mint oly általános érvényű szabályt feltalálni, mely a felmerülhető controversiáknak biztos megoldási kulcsát képezi, ugy bizvást lehet mondani, hogy ezen kérdés a bűnvádi eljárás egyik még meg nem oldott problémáját képezi” [Heil (1887) 5.].

Ahogy azt a Bp. indokolása is hangsúlyozza: „egyike ez ama nagy kérdéseknek, melyek elméleti szabályban éppen az esetek számos változata és árnyalatai miatt kellő megoldást alig találnak. A jogélet azonban nem várhat addig, míg a tudós speculatio abstract szabályig tud emelkedni. A fogalom életerejét nem semmisítheti meg az, hogy eddig nem sikerült a fogalom ismertetőjeleit tüzetes és minden esetre alkalmas általános tételbe illeszteni. E fogalom él, mióta bűnvádi ítéletet hoznak, mert hisz a tettazonosság kérdésén fordul meg az ítélethozás” (A Bp. indokolása a 325. §-hoz). A kérdés súlyát pedig Baumgarten a XIX. század végén tett, de máig időtálló megjegyzése jelzi, miszerint a magyar judikatúrában a tettazonosság kérdéskörének horderejére még nem eszméltek rá [Baumgarten (1889) 6.]. Steffler pedig helyesen látta, hogy a vád tárgyának meghatározása mind a joggyakorlat, mind a jogtudomány legvitatottabb kérdései közé tartozik, és szögesen eltérő álláspontok láttak már napvilágot [Steffler (1978) 975.].

A tettazonosság tana a vádelv érvényesülésének egyik követelménye, annak lényegében az „alphája” [Heil (1887) 2.], amelyet a Be. 6. § (2) bekezdése szabályoz, miszerint a bíróságnak a vádról döntenie kell, a vádon túl nem terjeszkedhet. Ezt együtt kell olvasni ugyanezen szakasz (3) bekezdésével, amely a tettazonosság kapcsán jelentkező két kulcselemet tartalmaz, amikor úgy rendelkezik, hogy a bíróság csak a megvádolt személy büntetőjogi felelősségéről dönthet, és csak olyan cselekményt bírálhat el, amelyet a vád tartalmaz. Ez egyrészről a személyazonosság (alanyi oldal, szubjektív elem),8 másrészről pedig a tettazonosság (tárgyi oldal, objektív elem) követelménye [Kindhäuser (2016) 315.].

A tettazonosság alapját jelentő azonosságfogalom az egész büntetőeljárásra nézve központi jelentőséggel bír [Huber (2012) 208.], funkcióit tekintve egyfelől meghatározza az ítélkezés tárgyát, a vádkimerítés, a vádban megjelölt cselekmény értékelésének (kogníció) terjedelmét, ezzel pedig a tettazonosság érvényesülését [Kindhäuser (2016) 315–316.]. Másfelől kijelölheti a perfüggőség (hazai joggyakorlatban: ügyek egyesítésének kötelezettsége) hatókörét, illetve a jogerő kapcsán a ne bis in idem elv kereteit [Velten (2016) 629.]. Előbbi a párhuzamosan folyó eljárásoknak (exceptio rei in judicium deductae), míg utóbbi az egymást követően, a jogerős ügydöntő határozat meghozatalát követően megindított új eljárásoknak (exceptio rei judicatae) képezi akadályát [Vargha (1889) 20.].

A monográfiában képviselt álláspont szerint a tettazonosság fogalma nem „csupán szőrszálhasogató doctrina” [Dús (1891) 147.], hanem egy olyan elvi konstrukció, amelynek szignifikáns gyakorlati jelentősége van. Ennek megfelelően a disputák állandó gyújtópontjában álló kérdés jelentőségéről több szempontból is szükséges beszélni, fontossága ugyanis megkérdőjelezhetetlen a jogállam, illetve a jogállamiságnak megfelelő büntetőeljárás keretei között. Amennyiben nem érvényesülne a joggyakorlatban, nem valósulna meg a Be. 5. §-ban megfogalmazott funkciómegosztás alapelve, amely szerint a büntetőeljárásban a vád, a védelem és az ítélkezés elkülönül. A tettazonosság kapcsán ez különösen a vád és az ítélkezés funkciójának szétválasztására vonatkozik, ami egyben a vádelv érvényesülésének „szervezeti garanciáját” jelenti [Szili (1985) 80.].

Érinti továbbá a reális, illetve a hatékony védekezés lehetőségének biztosítását is, ugyanis egy – a tényállásba bevont részcselekmények köre miatt – folyamatosan változó, ezáltal pedig csak részben megismert vád ellen sikeres védekezési stratégiát felépíteni és eredményesen védekezni lehetetlen. A funkciómegosztás elve, a vádelv, valamint a védelemhez való jog egyensúlya vagy éppen arányaik eltolódása az, ami meghatározza a tettazonosság gyakorlati érvényesülésének kereteit.

1. A vádelv relációjában megjelenő érdekek

A kérdés eldöntésénél, hogy milyen, a tettazonosság körében jelentkező érdekek ütközhetnek a büntetőeljárásban, a legfőbb fokmérő és függvény az, hogy miként alakul a vádelv terjedelme. Ennek alapján a vádelv tekintetében két szélsőséges modell állítható fel. Az egyik az inkvizitórius eljárások időszakára vezethető vissza,9 amikor az ítélkezés mind a tények, mind a jogi minősítés kapcsán független volt a vádló által előterjesztettek tekintetében. Egy ilyen eljárás nem vitás, hogy sérti a hatékony védelemhez való jogot [Dús (1891) 146.], ugyanis egy meglepetésszerű, merőben új eseményeket felölelő ítélettel szemben lehetetlen védekezni [Móra (1961) 386.].

Ugyanakkor a vádelv túlhajtása volna az, ha a bíróság egyrészt kötve lenne a minősítés kérdésében, másrészt, ha a ténykérdések minden részletében minuciózusan kötnék az ügyész által vád tárgyává tett tények. Az ítélkezés ebben az esetben egyrészt „igen-nem” eldöntendő kérdéssé silányulna [Heller (1939) 205.], ami a „bíróból közönséges automatát csinál” [Vargha (1926) 66.], másrészt a bevezetőben is említett ne bis in idem elv érvényesülését is szűkre szabja, ugyanis minél formalisztikusabb egy eljárási szabályozás a tettazonosság kérdésében, az annál kevésbé zárja ki az új eljárások megindításának lehetőségét [Szili (1985) 86.], ebben az esetben ugyanis a vád konszumpciója, azaz kimerítése – a sok felmentés okán – jelentősen megnehezülne [Baumgarten (1889) 11.]. Ahol ugyanis a vád tárgyává tett cselekmény elbírálása nem nyújt teljes körű garanciát a vád kimerítésének kérdésében, ott meg kell engedni az újabb eljárás megindítását más címen, más bűncselekmény miatt [Baumgarten (1889) 17.]. Találóan jegyzi meg Baumgarten, hogy a „vádlott a vád módosításának kizárása által többet veszit a vámon, mint a mennyit nyert a réven” [Baumgarten (1889) 17.].

Egy további érdekkérdés az is, hogy milyen terjedelemben és milyen részletességgel kell a vád tárgyát megfogalmazni. Értelemszerűen minél általánosabb, illetve homályosabb a vád megfogalmazása, annál inkább eltérhet tőle a bíróság azzal, hogy konkretizálja azt. Minél kevésbé konkrét a vád megfogalmazása, annál tágabb a tettazonosság határa, amely a vádló, ezzel a vádlott felelősségre vonását jelentő társadalmi érdek érvényesítésének irányába hat. Ebben az esetben azonban a hatékony és egyáltalán reális védekezéshez fűződő jog sérül, mert egy olyan tényállás ellen, amely annyit tartalmaz, hogy „A megölte B-t”, eredményesen védekezni lehetetlen.

Ugyanakkor minél inkább részletezett a történeti tényállás leírása, annál nagyobb az esélye annak, hogy a bizonyítás eredményeként a vád tárgya módosításra szorul, másrészt annál kiismerhetőbb – a bizonyítékértékelés folytán – a „vád taktikája”. Ennek megfelelően helyesen írja Baumgarten, hogy a védelem érdekei mellett annak taktikáját is garantáló, de a vádhatóság érdekeit is megtartó vádiratot írni inkább művészet, mint tudomány [Baumgarten (1889) 65.], hiszen a vádirati tényállás leírása nem csupán jogi feladat, hanem az nagymértékben függ a „vádló írástudó, fogalmazási képességétől, látásmódjától, rendszerező képeségétől”.10

A vádirat tartalmára nézve [a szakirodalomból lásd: Bócz (2015) 11–17.] irányadó szabályok az eljárási törvények előrehaladtával konkretizálódnak. Míg az 1973-as Be. 146. § (2) bekezdés b) pontja szerint a vádiratnak tartalmaznia kell a vád tárgyává tett cselekmény „rövid” leírását, az 1998-as Be. 217. § (3) bekezdés b) pontja alapján a vádirat a vád tárgyává tett cselekmény leírását, addig a Be. 422. § (1) bekezdése ez utóbbit már annyival egészíti ki, hogy a vád tárgyává tett cselekmény „pontos” leírását kell tartalmaznia a vádiratnak.11 A jelző elhagyása, majd pedig a meghatározásnak a „pontos” minősítéssel történő kiegészítése beleillik abba a modellbe, amerre a tettazonosság és a vádelv szabályozása is tart.12 Így tehát a vádirat törvényes eleme a vád tárgyává tett cselekmény pontos leírása. Az eljárás megszüntetésének van helye, ha a vádirat nem vagy hiányosan tartalmazza a törvényes elemeket, így a vád tárgyává tett cselekmény pontos leírását, és emiatt a vád érdemi elbírálásra alkalmatlan (BH2019. 129.).

Erre nézve a 9/2018. (VI. 29.) LÜ utasítás 57. § (3) bekezdése adja meg a konkrétumokat, miszerint „a vádirat második részében a vád tárgyává tett cselekményt kell − több cselekmény miatti vádemelés esetén egymástól elkülönítetten − röviden leírni, a bizonyítási eszközök megjelölésével. A tényállásból kétségtelenül ki kell tűnnie, hogy mely tények képezik a vád tárgyát. A vádirat tényállást leíró része tüntesse fel a bűncselekmény elkövetésének idejét és helyét, indítékát, az elkövetés eszközét, módját és annak következményeit. A tényállás tagolását meghatározhatja a vád tárgyává tett bűncselekmények súlya, összefüggése, illetve logikai vagy időbeli sorrendje.”

Az LÜ utasítás által szabályozott vádiratszerkesztési útmutató ennek körében olyan, a vád tárgyának individualizálását szolgáló megoldást képvisel, amely a hatékony védekezés biztosításához kellően tömör és körülírt tényállás-megfogalmazást tűz ki célul. (Ellenkező vádiratszerkesztésre példa a BH2011. 34. számú eseti döntésben kifejtett vád.)

A tettazonosság kérdésköre az igazságszolgáltatás érdekeit is érinti, ugyanis minél szélesebb körben teszi lehetővé a szabályozás a vád kimerítését egy eljárásban, az annál előnyösebb az állam számára pergazdaságossági, perökonómiai szempontból [Móra (1958a) 229.], továbbá ugyanezt diktálják a percélszerűségi érdekek is [Tarnai (1890) 245.].

2. A vádelv és a bizonyítás összefüggései

Ahogy Móra ábrázolja, a büntetőeljárás megindulásakor a nyomozás a felderítendő tényekre korlátozás nélkül terjed ki, amely során a fő feladat a bizonyítékok összegyűjtése, emiatt az eljárás tárgya is bizonytalanabb. Majd a nyomozás előrehaladtával mind konkrétabb lesz, lezárultával pedig annak eredményeit a vádirat foglalja össze, aminek köszönhetően az eljárás tárgya már kijegecesedettebb állapotában áll a bíróság rendelkezésére [Móra (1958a) 228.].

Ennek kapcsán a vádelv egyik fő ismérve, hogy a tettazonosság tanán keresztül behatárolja és egyben megszabja a bizonyítás és így a büntetőeljárás kereteit [Pásztor (1975) 1.]. Az ideális állapot az volna, ha a vád tárgya és az ítélet tárgya megegyeznének [Mecsér (1937) 133.], azonban ezt elvárni nem lehet, a tárgyalás során felvett bizonyítás eredményeként óhatatlanul is megváltozik a vád tárgyává tett történeti tényállás. Ennek okai a büntetőeljárás természete, az ítélkező és vádló funkció eltérő jellege, illetve a materiális igazság feltárása kapcsán jelentkező eltérő eszközök [lásd bővebben: Kadlót (2010) 23–44.]. Az ügyész és a bíróság rendelkezésére álló eszközök ismeretében az ítélet tárgyává tett tények legtöbbször jobban megközelítik az eredeti tettet [Szili (1985) 85.]. Ennek megfelelően a bizonyítás szabályai befolyásolják az anyagi igazságon alapuló, valós történéseket magában foglaló vádkimerítés követelményét. Ezt szem előtt tartva fontos meghatározni azt, hogy miben rejlik a vádelv és a bizonyítás viszonya.

Az 1998-as Be.-t megelőző magyar eljárásjogi gondolkodás egyik fontos jellemzője volt a bírói tényfeltárás kötelezettsége, és ezzel a materiális igazság kiderítésének és megállapításának elsőrendű követelménye. Ebben az időszakban a bíróság kogníciós kötelezettsége abban merült ki, hogy kötelessége volt a tényállás kimerítése mellett a tényállás felderítése, és adott esetben további tisztázása is (in melius és in peius egyaránt), amennyiben az a történeti tényállás pontos megállapításához szükséges volt. Ennek szellemében értelmezte a bírói gyakorlat a tettazonosság tanát is. Az EBH1999. 90. számú elvi döntés II. pontja szerint a bíróság törvényben előírt kötelessége a tényállás felderítése. Ezért nem sérti a vádelvet, ha a bíróság a bűncselekmény történeti tényállásával összefüggésben olyan részleteket is megállapít, amelyeket a vádirat nem tartalmazott. Az előzmények tényállásban rögzítésének a büntetőjogi felelősség megállapítása szempontjából nincs jelentősége, ezért ebben a körben az ítéleti tényállás a vádirattól eltérhet. A Legfelsőbb Bíróság szerint a bíróság a vád kereteit kitöltő tényállást – a vádelv sérelme nélkül – a bizonyítás eredményéhez képest kiegészítheti vagy helyesbítheti, ha a releváns tényadatok lényegbeli változáson nem mennek keresztül. A vádbeli és ítéleti tényállás lényeges mozzanatainak – a jogilag jelentős tényeknek – kell megegyezniük, ez jelenti az ún. „tettazonosságot”. Nem jár a vádelv sérelmével az sem, ha a bíróság az elbírált cselekmény olyan előzményeit, történéseit rögzíti, melyek leírását a vád nem tartalmazza, sőt ez többnyire el sem kerülhető, hiszen a vád szükségképpen csak a cselekmény tömör leírását tartalmazza, s az ilyen előzményeknek a büntetőjogi felelősség megállapítása szempontjából nincs döntő jelentőségük.

Fontos ugyanakkor, hogy a vádelv korlátozta a bírót, ugyanis olyan tettre, amelyre a vádirat nem utalt, nem terjeszthette ki vizsgálatát.13 Azonban ezzel együtt is elmondható, hogy a bíróság által történő bizonyíték beszerzése és megvizsgálása gyakran eredményezhette a vád tényállásának változását. Másrészről pedig a bíróság tényállás-felderítési kötelessége hozzájárult a tényállás anyagi igazsághoz közelítő tisztázásához és a vád kimerítéséhez [Tarnai (1890) 246.].

A materiális igazság elsődlegességét feltüntető eljárási szabályokat kezdetben az 1998-as Be. is továbbvitte, amelynek közlönyállapotában szereplő 75. § (1) bekezdése értelmében „a bizonyítás azokra a tényekre terjed ki, amelyek a büntető és a büntetőeljárási jogszabályok alkalmazásában jelentősek. A bizonyítás során a tényállás alapos és hiánytalan, a valóságnak megfelelő tisztázására kell törekedni.” Ezen a szabályon az 1998-as Be.-t érintő 2006-os novelláris módosítás (2006. évi LI. törvény) komoly változást idézett elő, ugyanis a második mondatot megtoldotta az alábbi kiegészítéssel: „azonban, ha az ügyész nem indítványozza, a bíróság nem köteles a vádat alátámasztó bizonyítási eszközök beszerzésére, és megvizsgálására.”

A szakirodalom is üdvözölte az új szabályozást [Erdei (2010) 21–22.], amely azonban nem érvényesült következetesen.14 A módosítás sokáig nem lépte át a gyakorlat ingerküszöbét, ugyanis e szabály betartását eredményező azon ítéleteket, amelyek az ügyészség számára kedvezőtlenek voltak, megalapozatlanságra hivatkozva automatikusan megfellebbezték [Erdei (2018b) 235.]. A gyakorlatban is megjelenő változtatást az EBH2016. B.4. számú döntés I. pontja jelentett, amelynek értelmében „nem megalapozatlan az az ítélet, amelynek tényállása nem rögzít a vádlott bűnössége alapjául szolgáló olyan tényeket, amelyeket a vádirat sem tartalmazott, s amelyekre bizonyítási indítvány a vádhatóság részéről sem hangzott el”.

A Be. erről már törvényi szinten is rendelkezik, amely az alapvető rendelkezések szintjén megegyezik a régi szabályozással, ugyanis a 7. § (1) bekezdés szerint a vád bizonyítására a vádló köteles (onus probandi).15 A Be. 164. §-a a bizonyítás alapvetéseit szabályozza, amelynek (1) bekezdése szerint a vád bizonyításához szükséges tények feltárása, az alátámasztásukra szolgáló bizonyítási eszközök rendelkezésre bocsátása, illetve beszerzésének indítványozása a vádlót terheli. A bíróságra vonatkozó konkrét szabályozást ugyanezen szakasz (2) bekezdése adja meg, miszerint a bíróság a tényállás tisztázása során bizonyítékot indítvány alapján szerez be. Ezzel összefüggésben a Be. 164. § (3) bekezdése pedig úgy szól, hogy indítvány hiányában a bíróság bizonyíték beszerzésére és megvizsgálására nem köteles.

Erdei is levonja a következtetést, hogy a bizonyítás kapcsán felmerülő bírói jogosítványokat és kötelezettséget nem sikerült a jogalkotónak következetesen szabályoznia az egymást kioltó rendelkezések okán, így pedig a bíróságnak továbbra is joga van16 akár hivatalból is bizonyítás beszerzésére és megvizsgálására [lásd bővebben: Erdei (2018b) 234–235.]. Ezt legújabban a bírói gyakorlat is megerősítette az EBH2019. B.23. számú eseti döntésben, amely szerint a bíróság hivatalból is elrendelhet bizonyítást. Ennek körében a bíróság által hivatalból elrendelt bizonyítás a bizonyítás eredményének a terhelt terhére vagy javára esésétől függetlenül is törvényes.17 Ilyen megkötést nem is tartalmaz a Be., ami egyébiránt ellent is mondana annak a törvényi parancsnak, hogy a bíróságnak (is) valósághű tényállásra kell alapoznia a döntését. Továbbá a bíróság által hivatalból elrendelt bizonyítás osztja az indítványra elrendelt bizonyítás sorsát, hiszen abban teljességgel megegyeznek, hogy a bizonyításnak általában nincs előre kiszámítható eredménye {EBH2019. B.23. [42]}.

Ha azonban a bíróság hivatalból nem jár el, akkor a Be. 593. § (4) bekezdése, a megalapozatlansági okok alól való kivétel megfogalmazása a garancia a szabályozás érvényesülésére. Ez alapján ugyanis, ha a megalapozatlanság nyilvánvalóan a 164. § (1) bekezdésében foglalt kötelezettség elmulasztására vezethető vissza, a megalapozatlanság következményei nem alkalmazhatók.

Egyéb rendelkezésekkel összefüggésben18 a Be. materiális igazság követelményéhez való viszonyulását a Hack–Horváth szerzőpáros úgy írja le, hogy „az új törvény gyakorlatilag szakít az anyagi igazság elvével” [Hack–Horváth (2018) 296.].

Ennek egyik további indíciuma, hogy a Be. már nem „a tényállás alapos és hiánytalan, a valóságnak megfelelő” tisztázását tűzi ki célul, hanem a Be. 163. § (2) bekezdésében arról rendelkezik, hogy „a büntetőeljárásban a bíróság, az ügyészség és a nyomozó hatóság a döntését valósághű tényállásra alapozza” [Hack–Horváth (2018) 301–302.]. Ebben Erdei szerint továbbra is az anyagi igazság követelményét kell érteni [Erdei (2018b) 233.]. Ennek ellenére azonban megállapítható, hogy az anyagi igazság megközelítésének igényével összefüggésben a „valósághű tényállás” kifejezés nem ekvivalens az „alapos, hiánytalan, valóságnak megfelelő tényállás” megfogalmazással. Heller szavaival „az anyagi igazság elve csak eszmény, amelyet megközelíteni lehet, de a maga teljességében megvalósítani sohasem” [Heller (1932) 22.].

Az új szabályozással ugyanakkor nem maga az eszmény, hanem az eszmény megközelítésének eljárásjogi keretei változtak. Ennek megfelelően az így elérhető materiális igazság fokmérőjében való különbség nem jelenti azt, hogy Erdeinek nincs igaza, és a „valósághű” kifejezés nem testesítheti meg az anyagi igazság eszményét, hanem azt jelenti, hogy a Be. annak mindenáron való érvényesítését – helyesen – feláldozta a funkciómegosztás elvének19 oltárán azzal, hogy az indítványra történő bizonyítást tette főszabállyá, amit a megalapozatlansági okok alól teremtett kivétellel igyekszik garantálni.

Kérdésként merülhet fel, hogy ezek a változások miképp érinthetik a tettazonosság kérdéskörét. Ezzel kapcsolatban hangsúlyozni kell, hogy a bíró bizonyítási eljárásban való kezdeményező szerepének – főszabály szerinti – eliminálása a tettazonosság jogintézményét is érintheti, ugyanis a vád tárgyának bizonyítása során szűkítheti azon esetköröket, amelyek a vád tárgyának a bizonyítás eredményeképpen jelentkező módosulását eredményezhetik. Ebben az esetben a bíróság tényállás-tisztázási kötelezettsége – főszabály szerint – ugyanis le van korlátozva a felek bizonyítási indítványainak körére. Ez persze nem jelenti azt, hogy a vád vagy a védelem oldaláról érkező bizonyítási indítványok ne idézhetnének elő változást a vádbeli tett képére nézve, hanem azt, hogy a processzuális igazság érvényesítésének jegyében csökkenhet azon ügyek száma, amelyekben a tettazonosság kérdése felmerül, ez azonban semmit nem von le a kérdéskör jelentőségéből, így a tettazonosság problémája nem tekinthető a jövőben sem tárgytalannak. Sőt, ennek okán még fontosabb az elv konkretizálása, tisztázása azon ügyekben, amelyekben a tettazonosság problémája jelentkezik.

3. A tettazonosság törvényi szabályozása; a vádelv érvényesülése

A vád tárgyának és a tettazonosság terjedelmének meghatározása az egész büntetőeljárás rendszerétől, közvetlenül pedig a vádelv szabályozásától függ [Steffler (1978) 975–976.]. Ebből következően a vádelv szűkítő vagy épp kiterjesztő alkalmazása meghatározza a tettazonosság elvének érvényesülését.

3.1. A tettazonosság jogtörténeti vizsgálata

3.1.1. A Bp.-t megelőző szokásjog

Komolyabb jogtörténeti vizsgálat nem célja e műnek, ezért a vádelv bemutatását a Bp.-ig, valamint az azt közvetlenül megelőző bírói gyakorlatra hatással bíró javaslatokig teszem meg. A büntetőeljárás kodifikációs történetében a Bp.-t közvetlenül megelőző időszakában a főbb kísérletek az 1872., az 1882., az 1886., valamint az 1888. évi törvényjavaslatok. Ezek bővebb kifejtését mellőzöm [ehhez lásd: Kovács (2007) 3–6.], azonban a kodifikációs kísérletek vádelvet illető koncepcióját [Kereszty (1992) 311.] korhűen fejezi ki az 1882. évi Csemegi-tervezet20 4. §-ban található rendelkezése, amely szerint a bűnvádi eljárás csak vád folytán indítható meg. A korabeli felfogásnak megfelelő szabályozás szerint a vádelv a Csemegi-tervezet 472. §-a alapján a következőképp hangzott: „azt illetőleg, hogy a vádlott ellen fennforgó cselekmény, a büntető törvények szerint, mely büntetendő cselekményt állapit meg: a törvényszék, a vádhatározathoz, vagy a királyi ügyész indítványához nincs kötve. Súlyosabb büntetés azonban, mint a mely a királyi ügyész által a fötárgyaláson inditványoztatott, még az esetben sem állapítható meg: ha a cselekményre, melyben vádlott bűnösnek ítéltetett, a büntető törvényekben súlyosabb büntetés lenne rendelve” [Csemegi (1882)].

A „vádelv túlzó apostolai” [Zehery (1923) 91.] szerinti elvárásnak megfelelően a tervezet szellemében tehát a bíróság oldalán a büntetéskiszabás az ügyészi indítványhoz képest in peius kizárt, aminek legfőbb oka a merev vádelvhez való ragaszkodás volt.21

3.1.2. A Bp. szabályozása

Az első eljárási törvény, a Bp. 325. § (1) és (2) bekezdése a következőképp fogalmazta meg a vádelv és a tettazonosság fogalmának viszonyát: „A bíróság semmiség terhe alatt nem tehet ítélete tárgyává oly tettet, mely miatt a vádló vádat nem emelt. Sem a tett minősítése, sem a büntetés kiszabása tekintetében nincs a törvényszék a vádló indítványához kötve.”

Ennek megfelelően a Bp. a mérsékelt álláspontot képviselte [Finkey (1903) 250.], azaz a „vegyes vádrendszer behozatalával elkerülte ugy a tiszta vádelv merev formalizmusát, mint a bírói szabadság korlátlan radikalizmusát s elhelyezkedett a két végleges erő eredőjének vonalán, az arany középúton, amely leginkább biztosítja az anyagi igazság érvényesülését” (A m. kir. Curia jogegységi tanácsának 12. számú büntető döntvénye).

A Bp.-ben tehát a minősítés teljes szabadsága érvényesült már, azonban ez annak ellenére is nehezen ment át a bírói gyakorlaton [Finkey (1908) 9.], hogy a korábbi törvényjavaslatok kötelezően alkalmazandó jogi normaként nem funkcionáltak.

3.1.3. Az 1951. évi III. törvény szabályozása

Ezt követően az 1951. évi III. törvény 178. §-ával22 még nem, de az 1954. évi V. törvény általi novelláris módosítás során a vádelv jelentősége erősen erodálódott. Az 1951. évi III. törvény módosított 178. §-a23 által olyannyira, hogy a törvény a vádhoz kötöttség vonatkozásában kizárólag a törvényes vád nélkül való eljárást tiltotta, emellett azonban a bíróság a tények tekintetében teljesen szabadon kezelhette az ügyész álláspontját. Nem kötötte tehát a minősítést a büntetésre vonatkozó indítvány mellett a vád tényállása sem, és ítéletét kiterjeszthette olyan cselekményekre is, amelyek nem képezték a vád tárgyát, a bíró ítélkezésének egyetlen feltétele volt, hogy valamilyen cselekménnyel vádolják a terheltet. Az ügyész ennek kapcsán olyannyira nem volt a vád ura a perszakban, hogy a bíróságot még az ügyészi vádelejtés sem kötötte, és a bíróság ennek ellenére is folytathatta az eljárást [Steffler (1978) 976.]. Ez gyakorlatilag a tettazonosság tanának olyan alkonyi időszakát jelentette, amikor a bűnvádi perrendtartás „a vádelvvel szakított” [Szabó Lászlóné (1960) 610.]. A bíróság ügyészi vád nélkül hozhatta meg végső ügydöntő határozatát, amivel pedig a vádlói és ítélkezői funkció is egy kézben összpontosult.24 Ezt Móra úgy írta le, hogy „a tettazonosság felett is túl korán kondították meg egyesek a lélekharangot”, ugyanakkor – álláspontja szerint – e szabályozás csupán azt jelentette, hogy a tettazonosság „bálványa dőlt le”, hiszen a tettazonosság a fontosabbik területén, azaz a jogerő terjedelmének, valamint a kétszeres eljárás tilalmának meghatározásánál továbbra is érvényesült [Móra (1961) 388.].

3.1.4. Az 1962. évi 8. törvényerejű rendelet szabályozása

A törvényalkotás az 1962. évi 8. törvényerejű rendelet 224. § (1) és (2) bekezdésében szemantikailag is visszatért az 1951-es Bp. által eredetileg megfogalmazottakhoz, és ragaszkodott is annak elveihez.25 Bár az ügyészi vádelejtés esetében az eljárás megszüntetését még itt is a bíró mérlegelésétől tette függővé,26 de – mint az az indokolás szövegében is feltűnik – a vádelv szélesebb körű érvényesülésével kapcsolatos az 1962. évi 8. törvényerejű rendelet 224. § (2) bekezdésének azon rendelkezése, amely szerint a bíróság csak olyan tények alapján hozhat ítéletet, amelyek miatt vádat emeltek. Ebből kifolyólag pedig a bíróság hivatalból nem terjesztheti ki a vádat, hanem ilyenkor az 1962. évi 8. törvényerejű rendelet 224. § (4) bekezdése alapján felhívja a vád képviselőjét a vádkiterjesztési jog gyakorlására.

3.1.5. Az 1973-as Be. szabályozása

Az 1973-as Be. a büntetőeljárásról már a vád urának teljes mértékben az ügyészt tekintette. Ez az első eljárási törvény, amely alapelvi szinten is rendezte a vádelvet az eljárási feladatok megosztása alatt, a 9. § (2) bekezdése szerint bírósági eljárás csak törvényes vád alapján indulhat. A bíróság annak a személynek a büntetőjogi felelősségéről dönthet, aki ellen vádat emeltek, és csak olyan cselekmény alapján, amelyet a vád tartalmaz. Az 1973-as Be. 163. § (2) bekezdése akként rendezte a vád és az ügydöntő határozat viszonyát, hogy „a bíróságnak az ügydöntő határozatban a vádról határoznia kell; a tényállás jogi elbírálásában az indítványok nem kötik”. Ez az utolsó eljárási törvény, amely tartalmazta azt a rendelkezést, hogy a bíróság az ügyészséget felhívhatja a vádkiterjesztés jogának gyakorlására. Az 1973-as Be. 171. § (2) bekezdése alapján, ha a vád kiterjesztésének lehet helye, a bíróság erre az ügyész figyelmét felhívja. Felhívhatja az ügyész figyelmét arra is, hogy az ügy adatai a vád tárgyává tett cselekménnyel szorosan összefüggő bűncselekmény miatt más személlyel szemben is vádemelésre adnak alapot. Ebben az esetben az iratokat az ügyésznek – indítvány megtétele érdekében – megküldi. Míg az 1973-as Be. 227. §-a értelmében, ha a vád kiterjesztésének feltételei állnak fenn, és az ügyész nincs jelen a tárgyaláson, erről a bíróság az ügyészt a tárgyalás elnapolása vagy az eljárás elkülönítése mellett értesíti.27

3.1.6. Az 1998-as Be. szabályozása

A ténykérdésekben való kötöttséget az 1998-as Be. is a korábbi törvényeknek megfelelő tartalommal szabályozta. Érdekes ugyanakkor, hogy a törvény közlönyállapotában a jogkérdésekben való kötetlenségről nem rendelkezett a jogalkotó. A 2002. évi I. törvény módosította az 1998-as Be. 257. §-át azzal, hogy 2003. július 1-jei hatálybalépésével már rendelkezett arról, hogy a bíróságot a tényállás jogi elbírálása során az indítványok nem kötik. Az alapvető rendelkezések közé csak a 2006. évi LI. törvény novelláris változtatása hozta be a vádelv szabályát. Az 1998-as Be. 2. § (4) bekezdése innentől a következőként szólt: „a bíróság köteles a vádat kimeríteni, a vádon túl nem terjeszkedhet, de nincs kötve a vádlónak a vád tárgyává tett cselekmény Btk. szerinti minősítésére, a büntetés kiszabására vagy intézkedés alkalmazására vonatkozó indítványához.”

3.2. A Be. szabályozása

De lege lata a Be. a vádelv kapcsán csak a ténykérdésekben való kötöttséget szabályozza, amelynek 6. § (2) bekezdése a következőképp rendelkezik: „a bíróságnak a vádról döntenie kell, a vádon túl nem terjeszkedhet.” A tényállás jogi elbírálására vonatkozó kötetlenséget azonban a Be. már nem szabályozza.

A funkciómegosztás elvének biztosítéka a bíróságnak a ténykérdések és a jogkérdések vonatkozásában a vádtól eltérés lehetősége határának, másik oldalról pedig a vádhoz kötöttség mértékének meghatározása. A lényegi kérdés tehát az, hogy hol van az a határ, ameddig a bíróság az elbírálás során elmehet anélkül, hogy a vádelvet megsértené. A már kifejtetteknek megfelelően a vád tárgyának értékelése során a vádhoz kötöttség szabályainak túlzottan szigorúan vétele a bíróság ítélkező funkciójának teljesítését akadályozná [Móra (1961) 387.], míg a szabálytól való elszakadás a funkciómegosztás elvét a vádfunkciók csorbításával sértené. Így a bírói és a vádlói funkció relációját illetően a ténykérdések kapcsán „függőségről”, míg a jogkérdések kapcsán „szabadságról” beszélhetünk [Irk (1931) 150.].

3.2.1. Ténybeli kötöttség

Ténykérdéseknél főszabály szerint a kötöttség elve érvényesül, a Be. 6. § (1) bekezdése alapján a bíróság vád alapján ítélkezik. Ugyanezen szakasz (3) bekezdése alapján a bíróság csak a megvádolt személy büntetőjogi felelősségéről dönthet, és csak olyan cselekményt bírálhat el, amelyet a vád tartalmaz.

A ténykérdések tekintetében való kötöttség részletszabályokban is felfedezhető, így a Be. 398. § (2) bekezdés e) pontja szerint az ügyészség megszünteti az eljárást, ha olyan bűncselekmény miatt van folyamatban, amelynek az elkövetett jelentősebb tárgyi súlyú bűncselekmény mellett az elkövető felelősségre vonása szempontjából nincs jelentősége.

Kivételesen érvényesül a kötetlenség elve a ténykérdések vonatkozásában, és így a bíróság nincs minuciózus módon kötve a mellékkörülmények tekintetében, amit a bírói gyakorlatra vonatkozó alfejezet alatt fejtek ki. Továbbá a Be. 519. § (4) bekezdés b) pontja alapján a bíróság mellőzheti a bizonyítást az olyan bűncselekmény miatt, amelynek a vád tárgyává tett jelentősebb tárgyi súlyú bűncselekmény mellett a felelősségre vonás szempontjából nincs jelentősége.

3.2.2. Minősítésbeli kötetlenség

A jogkérdések megítélése során főszabály szerint a kötetlenség elve érvényesül, a Be. kifejezett szabályozási hiányosságai ellenére is az 1998-as Be. 2. § (4) bekezdésének megfelelően értelmezendő, miszerint a bíróság nincs kötve a vádlónak a vád tárgyává tett cselekmény Btk. szerinti minősítésére, a büntetés kiszabására vagy intézkedés alkalmazására vonatkozó indítványához, e joga az 1998-as Be. 257. §-a alapján a határozathozatal során is kifejezetten szabályozva volt, így a bíróságnak az ügydöntő határozatban a vádról határoznia kell, azonban a tényállás jogi elbírálásában az indítványok nem kötik.

Kivételként a kötöttség elve érvényesül a jogkérdések tekintetében a Be. 539. §-a alapján az ügyészi vád ejtése következtében. A bíróságnak ilyenkor nincs miről döntenie, az eljárást tehát kötelező megszüntetnie, még annak ellenére is, ha a bíró meggyőződése szerint a vádejtés hátterében álló ügyészi döntés téves volt [Fantoly–Gácsi (2014) 149.]. A vádejtés tehát a vádlónak az erre vonatkozó kifejezett nyilatkozata, amelyet az ügyész indokolni is köteles.28 Annak perbeszédbeli indítványozása az ügyész részéről, hogy valamely vád tárgyává tett cselekmény miatt felmentés indokolt, vádejtésnek nem minősül, az eljáró bíróságot ez nem köti, és nem zárja ki, hogy a bíróság erre nézve bűnösséget állapítson meg (BH2014. 9.).

A jogi minősítés vagy szubszumció az a szellemi tevékenység, amely során vizsgálandó, hogy „a vádnak a tárgyát képező történeti esemény, a büntető törvény által védett melyik jogi érdek védelmére alkotott törvényszakaszok közül melyiknek a tényálladékát meríti ki jobban, illetőleg teljesen” [Krenedits (1904–1905) 396.]. Ideális esetben a vádló a vád tárgyává tett tényeket kimerítően minősíti, amely minősítés megegyezik a bíróság által alkalmazott értékelő tevékenység eredményével.

Ugyanakkor ennek gyakorlati alkalmazása legtöbbször kihívásokat rejtő jogalkalmazási feladatkört képez. Így, ha A fegyvert fog B-re, az a szubjektív oldal tisztázását megelőzően több bűncselekményt is realizálhat, attól függően, hogy milyen szándék (továbbá célzat, motívum) vezérelte A-t, ennek megfelelően a történeti esemény – az egyéb körülményektől függően – minősülhet kényszerítésnek, rablásnak, zsarolásnak, testi sértésnek, de akár emberölésnek, továbbá annak minősített esetei valamelyikének is.

A tettnek olykor azonban nem csupán a belső, szubjektív oldala kapcsán merül fel bizonyítási nehézség, hanem annak külső megjelenése sem egyértelmű. Így, ha a terheltet tetten érik lopott dologgal a birtokában úgy, hogy a (jóhiszemű) szerzését nem tudja megfelelően tisztázni, úgy az idegen dolog kerülhetett a birtokába elvétel útján (lopás, elkövetési módtól függően akár rablás), megszerzés útján (pénzmosás), találás útján (jogtalan elsajátítás), amely mind-mind más törvényi tényállást merít ki [Bindokat (1967) 364.]. A fenti példák megfelelően szemléltetik, hogy milyen egyszerűen változhat a történeti esemény törvényes minősítése.

A jogi minősítés kötetlenségének oka egyfelől az, hogy a vádhoz kötöttség vonatkozásában nincs különbség a közvádlói és a magánvádlói státusz között, a magánvádló azonban általában nem rendelkezik jogi ismeretekkel, és nem is várható el tőle, hogy az adott történeti tényállást helyesen szubszumálja a megfelelő törvényi tényállás alá [Steffler (1974) 334–339.]. Ez különösen igaz annak fényében, hogy a történeti tényállást helyesen minősíteni olykor még jogi ismeretekkel rendelkező, adott esetben jogtudományok területén jártas gyakorló jogásznak sem egyszerű feladat. Ennek megfelelően Zöldy megfogalmazásában a jogi minősítésben való kötetlenség az anyagi igazság szolgálatában fejezi ki, hogy „a vádló tévedhet vagy felületes lehet abban a tekintetben, hogyan értékeli a vádbeli cselekményt” [Zöldy (1935) 107.].

Másfelől a bíróság jogi minősítéshez való kötetlenségének okai kapcsán legalább ekkora szerepe van a büntetőeljárás természetének, az ítélkező és vádló funkció eltérő jellegének. Az ügyész és a bíróság rendelkezésére álló eszközök ismeretében az ítéletben szereplő cselekmény legtöbbször jobban megközelíti az eredeti tettet [Mecsér (1937) 133.; Szili (1985) 85.]. A vádhoz kötöttség értelemszerűen kijelöli az ítélkezés kereteit, emellett meghatározza annak vonulatát is, így a bizonyítás irányát, de a bizonyítás során kiderülhetnek olyan tények, amelyek az adott cselekmény jogi minősítésére kiható változásokat eredményezhetnek.

3.2.2.1. A minősítésbeli kötetlenség útkeresése a jogalkalmazásban

A vád tárgyává tett tények és az ügyész által jogilag minősített tények kérdésében az 1960-as években éles ellentmondás mutatkozott a LÜ és az LB véleménye között, amely azon esetkörökben nyilvánult meg, amikor a vádirat „leíró” része, valamint annak „indítványozó” része között nincs meg a szükséges összhang. Ez alapvetően két okra vezethető vissza. Az első eset, amikor az ügyész a vádirat tényleíró részében közölt büntetőjogi felelősséget megalapozó tényeket elvétésből vagy a téves jogi felfogásából eredően jogi értékelés nélkül hagyja, így pedig az indítványozó rész a leíró részhez képest hiányossá válik. Ezek körében tipikus ügyészi hibaként említhető a téves minősítés, a téves minősítéssel mellőzött vádemelés (például látszólagos alaki vagy anyagi halmazatnak minősített cselekmények esetében), valamint az egyes cselekményekre elmulasztott minősítés. A másik, amikor az ügyész, diszkrecionális jogkörét érvényesítendő, a leíró részben közölt tények egy része miatt nem kívánja a terhelt büntetőjogi felelősségre vonását, azaz mellőzi a vádemelést [Tamics Jenőné (1966) 544.]. A kérdés, hogy az ismertetett ügyészi értékelő tevékenységből fakadó hibának, illetve hiányosságnak, továbbá diszkrecionális jogkör gyakorlásának milyen kihatása van a bíróság ítélkezésére.