„L. M. Montgomery” is a trademark of Heirs of L. M. Montgomery Inc.

„Anne of Green Gables” and other indicia of „Anne” are trademarks of The Anne of Green Gables Licensing Authority Inc.

A mű eredeti címe: Anne of Ingleside

Text copyright © L. M. Montgomery

Introduction © Kate Macdonald Butler, 2023

Hungarian translation © Ruff Orsolya, 2026

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

L. M. Montgomery: Anne of Ingleside

McClelland, Goodchild & Stewart, Toronto, 1939

All rights reserved.

Előszó

2023 tavaszán felkértek, hogy írjak új előszót a Manó Könyvek Kiadónál megjelenő, gyönyörű, új magyar kiadáshoz. Az Anne a Zöld Oromból eredetijét nagyanyám, Lucy Maud Montgomery írta sok-sok évvel ezelőtt. A könyv angol nyelven először 1908-ban jelent meg, és a sorozat végül nyolc kötetre gyarapodott, melyek közül az utolsó az 1938-as Anne családja körében.

Édesapám L. M. Montgomery fiatalabbik fia, Stuart volt. Igen nagy örömére szolgált volna, ha láthatja az Anne-könyvek családunk által jóváhagyott s a Manó Könyveknél megjelenő, gyönyörű, új kiadását. E bevezető révén családom más tagjai és L. M. Montgomery idősebb fia, Chester gyermekei és unokái szívélyes üdvözletüket küldik a magyar olvasóknak.

Mindig nagy öröm volt számomra, hogy nagyanyám írásai világszerte ennyi embert megérintettek. Rendszeresen eljárok az L. M. Montgomery Intézet és a Prince Edward-szigeti Egyetem által kétévenként megrendezett nemzetközi konferenciákra, hogy találkozhassak olyan irodalmárokkal és olvasókkal, akik nagyanyám írásait és szellemiségét tanulmányozzák és élvezik. Tudomásom szerint Magyarországról eddig még sosem vett részt irodalomkutató a Prince Edward-szigeti konferencián, és felmerült bennem, hátha most a magyar olvasók és akadémikusok egy új generációjában ébred fel a kedv L. M. Montgomery munkásságának tanulmányozása iránt. Családomnak sokat jelent a tudat, hogy ez az új kiadás újabb olvasókkal ismerteti meg az irodalomtörténet egyik igazán kortalan alakját – Anne Shirley-t.

Mindig is tudtam, hogy az Anne Shirley-sorozat valami varázslatos vonzerővel bír, nem számít, mikor és hol vagy hány évesen olvassa az ember, hogy milyen nemű vagy milyen nemzetiségű. E műveket övező szeretetet mi sem bizonyíthatja jobban, mint hogy több mint harmincöt nyelven jelent már meg, és az olvasókat világszerte továbbra is lenyűgözi Anne Shirley. Úgy tűnik, ő egy egyetemes nyelven beszél.

Az Anne Shirley-sorozat világa a mindennapi életet jeleníti meg: virágokat és a természet szépségeit, az otthon melegét, a gyermekek és felnőttek csendes, szelíd és gyakran igen változékony érzelmeit. Mesél szívfájdalomról, magányról, ahogy jóságról és szeretetről is. Mesél családról, barátságról és „beilleszkedésről”. És éppen így arról is, milyen, ha nem találja a helyét az ember, mert vörös a haja, vagy mert árva, de ennek dacára mégis megtanulja elfogadni saját egyediségét. Világszerte a mai napig azonosulnak az olvasók Anne különleges természetével, azzal, ahogy igyekszik elfogadtatni magát, sokszor lobbanékony és heves, küzd az igazságért és az álmaiért.

Szívből szeretem ezeket a könyveket és a szereplőit, sokadik olvasásra sem tudom megunni. Anne Shirley és Avonlea többi lakója arra tanítanak bennünket, hogy a kedvesség és a nyitottság együtt járnak. Nagyon örülök, hogy ezeknek a könyveknek egyre újabb kiadásai is elérhetők a magyar olvasók számára.

Anne barátja, Gilbert az első regény végén kedvesen így szól Anne-hez: „Mi nagyszerű barátok leszünk.” Kívánom, hogy az Anne Shirley-sorozat új kiadása magyar olvasók egy új generációjának segítsen abban, hogy nagyszerű barátokká válhassanak, és általuk szebb hely lehessen ez a világ.

Kate Macdonald Butler

1. fejezet

– Milyen fehéren ragyog ma éjjel a holdvilág! – jegyezte meg magának Anne Blythe, és a Wright-kert ösvényén felsétált Diana Wright bejárati ajtajához, miközben apró cseresznyeszirmok szállingóztak a sós szellőben.

Egy pillanatra megállt, és végignézett a régi szép időkben olyannyira szeretett és még most is imádott dombokon és erdőségeken. Drága Avonlea! Most már Glen St. Mary az otthona, idestova sok-sok éve, de Avonlea-ben volt valami, amivel Glen St. Mary sosem rendelkezett. Minden kanyarulatban a saját szellemeivel találkozott… a mezők, ahol egykor kószált, régi ismerősként üdvözölték… körülvették a régi drága élet soha el nem halványuló emlékei… minden hely, amelyen megakadt a tekintete, kedves emlékekkel volt tele. Itt-ott kísértetjárta kertek húzódtak, ahol a múlt rózsái nyiladoztak. Anne mindig imádott hazatérni Avonlea-be, még ha, akárcsak most, szomorú oka is volt a vizitnek. Gilbert édesapjának a temetésére érkeztek, és Anne még egy hétig maradt. Marilla és Mrs. Lynde nem bírták volna elviselni, ha túlságosan hamar továbbáll.

A régi padlásszobája mindig az övé maradt, és amikor az érkezése estéjén Anne belépett, rögtön látta, hogy Mrs. Lynde egy nagy, meghitt tavaszi virágcsokrot készített be neki… Anne beletemette az arcát a bokrétába, amely mintha a feledhetetlen évek illatát hordozta volna magában. Az egykorvolt Anne várt rá odabent. Mély, drága öreg boldogság szorította össze a szívét. A padlásszoba átkarolta… közrefogta… beburkolta. Szeretettel nézte a régi ágyát, amelyet Mrs. Lynde almaleveles kötött takarója fedett, és a makulátlan párnákat, amelyeket a Mrs. Lynde horgolta gazdag csipke szegélyezett… Marilla fonott szőnyegeit a padlón… a tükröt, amelyből egykor a tiszta homlokú kis árva nézett vissza, aki sok-sok éve álomba sírta magát ezen a helyen. Anne feledte, hogy öt gyermek boldog édesanyja… és Susan Baker rejtélyes okból megint házicipőt köt Parázs-lakban. Újra Anne volt a Zöld Oromból.

Még akkor is a tükör előtt ábrándozott, amikor Mrs. Lynde belépett, hogy tiszta törölközőket hozzon.

– Olyan jó, hogy újra itthon vagy, Anne, úgy bizony. Kilenc éve, hogy elmentél, de Marillával még most is hiányolunk. Már nem vagyunk olyan egyedül, amióta Davy is megházasodott… Millie igazán kedves kis teremtés… olyan helyesek!… habár igazi kis Kíváncsi Fáncsi. De én mindig azt mondtam, és továbbra is fenntartom, hogy hozzád fogható nincs senki sem a világon.

– Hohó, ezt a tükröt viszont nem lehet rászedni, Mrs. Lynde! A szemembe mondja az igazat: „Már nem vagy olyan fiatal, mint egykoron” – jegyezte meg játékosan Anne.

– Nagyon jól karbantartod a bőröd – vigasztalta Mrs. Lynde. – Persze sok színed nem volt, amit elveszíthettél volna.

– Mindenesetre a tokámnak még semmi jele – mondta vidáman Anne. – És a régi szobám is emlékszik rám, Mrs. Lynde. Úgy örülök… fájna, ha egyszer visszatérve azt látnám, hogy elfelejtett. És olyan jó újra végignézni a felkelő holdat a Kísértetjárta erdő felett.

– Olyan, mintha egy nagy aranydarab lenne az égen, ugye? – kérdezte Mrs. Lynde, aki azt érezte, mintha vadul szárnyalni kezdett volna a képzelete, és hálás volt, amiért Marilla nem volt fültanúja a jelenetnek.

– Nézze csak a hold előtt a fenyők csúcsos végeit… és a nyírfákat, amelyek még mindig az ezüstös ég felé nyújtóznak karjaikkal. Mostanra hogy megnőttek… amikor idejöttem, még kis magoncok voltak… ettől aztán tényleg kissé öregnek érzem magam.

– Olyanok a fák, akár a gyerekek – mondta Mrs. Lynde. – Rémisztő, mert seperc alatt felnőnek, ahogy hátat fordít nekik az ember. Elég csak megnézni Fred Wrightot… még csak tizenhárom, de már majdnem olyan magas, mint az apja. Fűszeres tésztában sült csirke lesz vacsorára, és készítettem neked egy kis citromos kekszet. Cseppet se félj álomra hajtani a fejed ebben az ágyban! Ma kiszellőztettem az ágyneműt… Marilla nem tudott róla, és kiszellőztette ő is… Millie-nek pedig fogalma sem volt felőlünk, és harmadjára ő is kiszellőztette. Remélem, Mary Maria Blythe kimozdul holnap… mindig úgy élvezte a temetéseket.

– Mary Maria néni… Gilbert mindig így hívja, habár csak az apja kuzinja… ő engem mindig „Annie”-nek szólít – rázkódott össze Anne. – Amikor az esküvőnk után először találkoztunk, azt mondta: „Különös, hogy rád esett Gilbert választása. Olyan sok kedves lányt megkaphatott volna.” Talán ez az oka, hogy soha nem szíveltem… és tudom, hogy Gilbert sem, habár ő túlságosan lojális, hogy ezt be is vallja.

– Sokáig marad Gilbert?

– Nem. Holnap este vissza kell utaznia. Egy nagyon kritikus állapotban lévő beteget hagyott hátra.

– Jaj, gondolom, most már nem sok minden marasztalja Avonlea-ben, miután az anyja tavaly távozott az élők sorából. A felesége halála után már az öreg Mr. Blythe sem volt többé a régi… már nem volt miért élnie. A Blythe-ok mindig is ilyenek voltak… túlságosan ragaszkodtak az e világi dolgokhoz. Igazán szomorú, hogy mostanra írmagjuk sem maradt Avonlea-ben. Pedig régi, kiváló család voltak. Bezzeg a Sloane-ok aztán dögivel vannak! Viszont, Anne, a Sloane-ok fikarcnyit sem változnak, és ez így marad, míg világ a világ, ámen.

– Legyenek akárhányan a Sloane-ok, én vacsora után holdvilágnál fogok sétálni a régi gyümölcsösben. Gondolom, végül le kell majd feküdnöm… habár mindig amondó voltam, hogy holdvilágos éjszakán vétek nyugovóra térni… de majd korán felébredek, hogy lássam, amint az első kósza hajnali fény beszüremkedik a Kísértetjárta erdő fölé. Korallpirosra vált az ég, és fel-alá parádéznak a vörösbegyek… talán a kis szürke veréb is leszáll az ablakpárkányra… és majd arany és lila árvácskákban gyönyörködhetek…

– A nyulak viszont kizabálták Június Liliomait az ágyásból – szomorkodott Mrs. Lynde lefelé döcögve a lépcsőn, és titokban megkönnyebbült, hogy nem kell tovább hablatyolnia a holdról. Anne kissé mindig is habókos volt e téren. És már hiába is reménykedett abban az ember, hogy majd kinövi egyszer.

Az ösvényen Diana sietett Anne üdvözlésére. Még a holdfényben is látszott, hogy a haja még fekete, az arca rózsás, a szeme csillog. Ám a holdvilág sem tudta elrejteni, hogy valamivel kerekdedebb lett az elmúlt években… és Diana sosem volt olyan, akit az avonlea-iek „csont és bőrnek” neveztek.

– Ne aggódj, drágám… Nem fogok sokáig időzni…

– Mintha épp amiatt aggodalmaskodnék – korholta Diana. – Tudod, hogy inkább veled tölteném az estét, mint hogy elmenjek a fogadásra. Alig láttalak, és holnapután már el is utazol. Fred fivére viszont, tudod… egyszerűen muszáj mennünk.

– Ez természetes. Csak egy pillanatra szaladtam fel. A régi úton jöttem, Di… elmentem a Driád fürdője mellett… átvágtam a Kísértetjárta erdőn… a régi lugasotok és a Fűzfa-tó mellett. Meg is álltam, hogy megnézzem magamnak a vízen tótágast álló fűzfákat, ahogy régen tettük. Olyan nagyra nőttek!

– Ahogy minden más – sóhajtott fel Diana. – Elég az ifjú Fredre néznem! Mindannyian megváltoztunk… kivéve téged! Te sosem változol, Anne. Hogyan tudod megőrizni a karcsúságodat? Nézz csak rám!

– Persze, kicsit asszonyosabb lettél – nevette el magát Anne. – De eddig még sikerült elkerülnöd a középkorúakra jellemző kikerekedést, Di. És hogy én nem változom… nos, Mrs. H. B. Donnell egy követ fúj veled. A temetésen azt mondta, hogy egy nappal sem nézek ki idősebbnek. Mrs. Harmon Andrews ugyanakkor más véleményen van. Ő azt mondta: „Te jó ég, Anne, hogy össze vagy szakadva!” Az egész nézőpont kérdése… vagy a lelkiismereté. Csak akkor érzem, hogy megszaporodott az éveim száma, amikor átlapozom a magazinokat. A bennük szereplő hősök és hősnők túlontúl fiatalnak tűnnek nekem. De oda se neki, Di… holnap megint lányok leszünk. Azért jöttem, hogy elújságoljam neked. Kivesszük a délutánt és az estét, és meglátogatjuk a régi helyeinket… egytől egyig. Átsétálunk a tavaszi mezőkön és a páfrányos régi erdőkön. Megnézünk magunknak minden régi ismerős dolgot, melyeket egykor úgy szerettünk, a dombokat, ahol ismét rátalálunk fiatalságunkra. Tudod, tavasszal semmi sem lehetetlen. Nem leszünk anyáskodók és felelősségteljesek, hanem szédültek, amilyennek Mrs. Lynde a lelke mélyén továbbra is tart engem. Diana, abban nincs semmi mókás, ha folyton az eszénél van az ember!

– Egek, ez annyira rád vall! És nagyon is lenne hozzá kedvem. De…

– Nincs semmiféle de… Tudom, mire gondolsz: „És akkor ki fogja megfőzni a férfiak vacsoráját?”

– Nem éppen. Anne Cordelia ugyanúgy el tudja készíteni a férfiak vacsoráját, ahogyan jómagam, holott még csak tizenegy éves – jelentette ki büszkén Diana. – Amúgy is neki kellett volna, mivel úgy volt, hogy a Hölgyek Segélyegyletébe megyek. De nem fogok. Veled tartok. Mintha valóra válna egy álom. Tudod, Anne, számos estén leülök, és úgy teszek, mintha megint kislányok lennénk. Magunkkal viszem majd a vacsoránkat…

– És majd megesszük Hester Gray kertjében… Gondolom, megvan még Hester Gray kertje?

– Azt hiszem – felelte kétkedőn Diana. – Amióta bekötötték a fejem, nem jártam arra. Anne Cordelia sokat kószál… pedig mindig mondom neki, hogy nem távolodhat el nagyon a háztól. Szeret az erdőben kóborolni… és amikor egy nap leszidtam, amiért magában beszél a kertben, azt mondta, hogy nem is magában beszélt… hanem a virágok szellemével. Ismered azt a babateáskészletet az apró rózsaszín rózsabimbókkal, amelyet a kilencedik születésnapjára küldtél! Egy darabja sem törött el… annyira vigyáz rá. Csak akkor veszi elő, amikor a Három Zöld Ember jön hozzá uzsonnára. Nem tudom kiszedni belőle, hogy szerinte kik lehetnek. Ki merem jelenteni, Anne, hogy inkább hasonlít rád, mint énrám.

– Talán több van egy névben, mint azt Shakespeare sejtette. Diana, ne pörölj hát Anne Cordeliával a képzelgései miatt! Mindig úgy szánom azokat a gyerekeket, akik nem töltenek egy-két évet a tündérek földjén.

– Most Olivia Sloane a tanítónőnk – közölte gondterhelten Diana. – Tudod, diplomás tanító, és csak azért vállalta el egy évre az iskolát, hogy az édesanyja közelében lehessen. Ő azt mondja, hogy a gyerekeket szembesíteni kell a valósággal.

– Azt kell megérnem, hogy a „sloane-ság” szószólója leszel, Diana Wright?

– Nem… nem… dehogy! Cseppet sem kedvelem… Akkora kerek bamba kék szemei vannak, mint a klán többi tagjának. És én nem bánom Anne Cordelia képzelgéseit. Olyan szépek… amilyenek a tieid is voltak. Úgy vélem, az életben még épp elég „valóságban” lesz része.

– Akkor ezt meg is beszéltük. Gyere le a Zöld Oromba olyan kettő körül, és iszunk egy pohárkával Marilla ribizliborából – hébe-hóba készít még, noha a lelkész és Mrs. Lynde nem támogatja –, csakhogy igazán pajkosnak érezhessük magunkat.

– Emlékszel arra a napra, amikor becsiccsentettem miattad? – kuncogott Diana, aki cseppet sem bánta a „pajkosságot”, ha Anne társaságában tehette. Hiszen mindenki tudta, hogy Anne sosem gondolja komolyan az ilyesmit. Egyszerűen csak ilyen.

– Holnap egy hamisítatlan hát-arra-emlékszel napot fogunk tartani, Diana. Nem tartalak fel tovább… amott jön Fred a homokfutón. Meseszép a ruhád.

– Fred rávett, hogy vegyek egy újat az esküvőre. Azt gondoltam, hogy nem engedhetjük meg magunknak, hiszen építettünk egy új pajtát, de azt mondogatta, nehogy már az ő felesége olyan legyen, mint valami ágrólszakadt, miközben mindenki más úgy fest, mintha skatulyából húzták volna elő. Hát nem jellemző a férfiakra?

– Jaj, most pont olyan voltál, mint Mrs. Elliott Glenből – jelentette ki komoly hangon Anne. – Óvakodj ettől a szokástól! Szívesebben élnél egy olyan világban, ahol nincsenek férfiak?

– Az rettenetes lenne – ismerte el Diana. – Igen, igen, Fred, jövök már! Jaj, rendben! Akkor holnap találkozunk, Anne!

Anne hazafelé megállt a Driád fürdőjénél. Nagyon szerette a régi csermelyt, amely magába szívta, megőrizte és most szabadjára engedte gyermekkora valamennyi csengő nevetését. A régi álmai… látta őket tükröződni a tiszta vízben… a régi fogadkozások… a régi suttogások… a csermely megőrizte és most elmormolta őket… de nem volt ott senki, aki meghallotta volna őket, leszámítva a Kísértetjárta erdő bölcs vén fenyőit, amelyek már olyan régóta hallgatásba burkolóztak.

2. fejezet

– Milyen szép nap a mai… mintha csak a mi kedvünkért lenne – jegyezte meg Diana. – Attól tartok, csak ma lesz ilyen kellemes az idő, és holnap már esni fog.

– Oda se neki! Ma magunkba isszuk a szépségét, még ha a napsütés holnapra már el is illan. Ma még élvezzük egymás barátságát, még ha holnap el is válunk. Nézd csak azokat a hosszú, aranyzöld dombokat… azokat a kékes ködbe burkolózó völgyeket! A mieink, Diana… Azt sem bánom, ha az a távoli domb Abner Sloane nevén van… ma a miénk. Nyugati szél fúj… Mindig kalandos kedvem kerekedik, amikor feltámad a nyugati szél… és tökéletes kirándulásban lesz részünk.

Így is lett. Ismét ellátogattak a szívüknek kedves régi helyekre: a Szerelmesek útjára, a Kísértetjárta erdőbe, a Tétlen-ligetbe, az Ibolyás-völgybe, a Nyírfa ösvényre, a Kristálytóhoz. Történt azért némi változás. A Tétlen-liget kis nyírfácskái, melyek ölelésében régen a kisházukat rendezték be, nagy fákká cseperedtek; a Nyírfa ösvényt, amelyen régóta nem járt senki, saspáfrány borította; a Kristálytó teljesen eltűnt, csak egy nyirkos, mohás üreg maradt utána. De az Ibolyás-völgy virágoktól bíborlott, és a kis almacsemete, amelyet Gilbert egykor messze bent talált az erdőben, mostanra hatalmas fává cseperedett, amelyet apró, bíborvégű virágbimbók borítottak.

Hajadonfőtt sétáltak. A napfényben Anne haja még mindig fényes mahagóni színben, Dianáé feketén ragyogott. Boldog és megértő, meleg és barátságos pillantásokat váltottak egymással. Időnként szótlanul sétáltak egymás mellett… Anne mindig is úgy tartotta, ha két ember annyira rokonszenvezik egymással, mint ő meg Diana, akkor érzik a másik gondolatait. Néha „arra-emlékszel”-ekkel szórták meg a beszélgetésüket. „Arra emlékszel, amikor beleestél Coppék kacsaóljába a Tory úton?”… „Arra emlékszel, amikor ráugrottunk Josephine nénire?”… „Emlékszel a meseklubunkra?”… „Emlékszel Mrs. Morgan látogatására, amikor pirosra színezted az orrodat?”… „Arra emlékszel, hogyan jeleztünk egymásnak gyertyával az ablakból?”… „Emlékszel, milyen jól éreztünk magunkat Miss Lavender esküvőjén, és emlékszel Charlotta kék masnijaira?”… „Emlékszel a Faluszépítő Egyletre?” Már-már úgy tűnt, mintha régi zengő nevetésük vert volna visszhangot az évek távolából.

Az A. F. E. a jelek szerint kimúlt. Nem sokkal Anne házasságát követően lehelte ki a lelkét.

– Egyszerűen nem tudták fenntartani, Anne. Az avonlea-i fiatalok már nem olyanok, mint a mi időnkben.

– Diana, ne beszélj úgy, mintha „a mi időnknek” már befellegzett volna! Ma csupán tizenöt évesek vagyunk és rokonlelkek. A levegő nemcsak fénnyel van tele… hanem maga a fény. Nem vagyok benne biztos, hogy nem növesztettem szárnyakat.

– Hasonlóképp érzek én is – mondta Diana, feledve, hogy aznap reggel hetven kilónál lengett ki a mérleg. – Gyakran érzem, hogy szívesen válnék madárrá egy kis időre. Csodálatos lehet repülni.

Szépség vette körül őket mindenütt. Váratlan színárnyalatok derengtek fel az erdő sötétjében, és ragyogtak fel a bájos mellékutakon. A tavaszi napfény átszüremkedett a fiatal zöld leveleken. Víg trilla csendült mindenütt. A kisebb völgykatlanokban az ember úgy érezte, mintha folyékony aranyba merítkezne. Minden fordulónál friss tavaszi illat csapta meg az orrukat… a fűszeres páfrány… a balzsamos fenyő… a frissen szántott föld egészséges illata. Egy ösvényt virágzó vadcseresznyefák fedtek el… egy apró fenyőfákkal megszórt régi mező épp életre kelni látszott, és úgy festett, mintha manók népesítenék be a pázsitot… patakokat láttak, amelyek „még nem túl szélesek, hogy átszökkenhessenek felettük”1… csillagvirágokat a fenyők alatt… pöndör, fiatal páfrányokból szőtt takarókat… és egy nyírfát, amelyről egy vandál több helyen letépte a fehér kérget, felfedve ezzel az alanti kéreg színeit. Anne olyan sokáig nézte, hogy Diana elcsodálkozott. Hiszen nem látta, amit Anne látott… a legtisztább krémfehérből sarjadó, a gazdag aranytónusokon átillanó, majd egyre mélyülő színt, amely a legbelső rétegben rejtező sötétbarnáig vezet, mintha azt állítaná, hogy bár külsejében lehet szűzies és rideg, forróak a nyírek érzései.

– Szívükben a föld ősi tüze lobog – mormolta Anne.

És végre-valahára, azután, hogy átvágtak egy bolondgombával teli kis erdős szurdokon, ráleltek Hester Gray kertjére. Nem történt nagy változás. Még mindig édesen illatoztak benne a tüneményes virágok. Még mindig rengeteg Június Lilioma nyílt, ahogyan Diana a nárciszt nevezte. A cseresznyefák sora éltesebb lett, ezzel együtt hófehér virágba borult. Megtalálták a középső rózsaösvényt, a régi töltés pedig epervirágoktól fehérlett, ibolyától kéklett és páfránycsemetéktől zöldellt. A kert egyik sarkában megették az estebédjüket, és elüldögéltek az öreg, moha borította köveken, miközben mögöttük az orgonafa bíbor fürtjeit lengette az alacsonyan függeszkedő nap felé. Mindketten megéheztek, és nagy élvezettel fogyasztották saját főztjüket.

– Hogy milyen mennyei az étel a szabadban! – sóhajtott fel boldogan Diana. – Anne, ez a te csokitortád… nos, cserben hagynak a szavak, de feltétlenül el kell kérnem a receptet. Fred imádná. Ő aztán megehet bármit, vékony marad. Mindig azt mondom, hogy nem fogok több tortát enni… mivel évről évre kövérebb leszek. Rettegek, hogy majd olyan leszek, mint Sarah néni… olyan kövér volt, hogy ültéből mindig fel kellett húzni. De ha ilyen torta kerül a szemem elé… és tegnap este a fogadáson… nagyon megbántódtak volna, ha nem eszem egy falatot sem.

– Jól érezted magad?

– Ó, tulajdonképpen igen. De kivetette rám a hálóját Fred Henrietta kuzinja… és nincs nagyobb öröme, mint mikor elmesélheti az összes operációját meg hogy miket érzett közben, és hogy egykettőre perforálódott volna a vakbele, ha nem veteti ki. „Tizenöt öltést kaptam. Jaj, Diana, hogy én hogy szenvedtem!” Nos, ha én nem is, ő annál inkább élvezte. És ha már szenvedett, akkor miért ne lelné örömét abban, hogy ki is teregeti az egészet? Jim olyan mókás volt… azt viszont nem tudom, hogy vajon Mary Alice-nek is tetszett-e a dolog… Nos, csak egy icipici falatot… ha már vétkezek, kicsi vagy nagy, ugyanaz… egy kis szelet pedig már nem oszt, nem szoroz… Tehát Jim azt bírta mondani… hogy az esküvőjét megelőző éjszaka olyannyira megrémült, hogy azt érezte, menten felszáll a kikötőbe tartó vonatra. Azt mondta, ha őszinték akarnának lenni, akkor bizony minden vőlegény ugyanígy érez. Anne, szerinted Gilbert és Fred is így érzett?

– Biztosan nem.

– Ezt mondta Fred is, amikor rákérdeztem. Azt mondta, csak attól félt, hogy Rose Spencerhez hasonlóan az utolsó pillanatban még meggondolom magam. De sosem lehet tudni, hogy mi jár egy férfi fejében. Most már amúgy sincs értelme aggódni miatta. Milyen csodás volt ez a délután! Olyan sok boldog órát éltünk át újra. Bárcsak ne kellene holnap elutaznod, Anne!

– Nem tudnál meglátogatni idén nyáron, Diana? Mielőtt… nos, mielőtt kis ideig nem akarnék több látogatót fogadni.

– Szívesen. De nyáron lehetetlen lesz elszakadnom itthonról. Mindig olyan sok a teendő.

– Rebecca Dew végre meglátogat, aminek örülök… és félek, hogy Mary Maria néni is vele tart. Rengeteget célozgatott rá Gilbertnek. Ő sem vágyik a látogatására… de hát „rokon”, így aztán mindig nyitva áll előtte Gilbert ajtaja.

– Talán télen el tudok utazni. Szeretném újra látni Parázs-lakot. Olyan szép otthonod van, Anne… és olyan szép családod.

– Parázs-lak valóban kedves hely… és mostanra megszerettem. Volt idő, amikor azt gondoltam, hogy sosem tudom majd a szívembe zárni… az erényeiért utáltam. Amit sértésnek tekintettem az én becses Álomházamra nézve. Emlékszem, amikor a kiköltözésünkkor Gilbertnek ekként siránkoztam: „Olyan boldogok voltunk itt. Másutt nem leszünk ilyen boldogok sosem!” Egy darabig tobzódtam a pazar honvágyban. Azután… azon kaptam magam, hogy a Parázs-lak iránti szeretet hajszálgyökerei utat találnak maguknak. Küzdöttem ellene… tényleg… de végül be kellett adnom a derekamat, és el kellett ismernem, hogy szeretem. És azóta évről évre jobban a szívemhez nő. A ház nem túl régi… a túlságosan régi házak szomorúsággal vannak kibélelve. És nem is túl fiatal… a túl fiatal házak közönségesek. Egyszerűen kellemes. Szeretem minden szobáját. Mindegyiknek van valami hibája, ugyanakkor erénye is… valami, ami megkülönbözteti a többitől… egyéniséget ad neki. Szeretem azokat a pazar fákat az udvaron. Nem tudom, ki ültette őket, de amikor csak felmegyek az emeletre, megállok a lépcsőfordulóban… tudod, ott van az a régimódi ablak a széles ülőpaddal… leülök egy pillanatra, kinézek, és azt mondom: „Isten áldja az embert, legyen bárki is, aki azokat a fákat ültette.” Valójában túl sok fánk van a ház körül, de nem mondanánk le egyről sem.

– Ahogy Fred sem. Imádja a ház déli sarkán álló nagy fűzfát. Pedig már számtalanszor megmondtam neki, hogy elrontja a szalon ablakából a kilátást, de csak annyit felelt erre: „Kivágnál egy ilyen szépséget csak azért, mert eltakarja a kilátást?” Így aztán a fűzfa marad… és hát tényleg csodás. Ezért neveztük el Magányos Fűz Farmnak. Szeretem amúgy a Parázs-lak nevet. Olyan kedvesen, otthonosan cseng.

– Gilbert is ezt mondta. Elég sokáig tartott, mire eldöntöttük, mi legyen a neve. Többet kipróbáltunk, de valahogy egyik sem passzolt. De amikor eszünkbe jutott a Parázs-lak, egyből tudtuk, hogy ez az igazi. Boldog vagyok, hogy van egy szép, nagy, tágas házunk… kell is a családunk miatt. A gyerekek is imádják, akármilyen kicsik.

– Olyan kis drágák! – Diana suttyomban levágott még egy „darabkát” a csokoládétortából. – Azt hiszem, az enyémek is elég aranyosak… de a tieidben van valami… és az ikreid! Na ezt irigylem tőled. Mindig is ikrekre vágytam!

– Jaj, nem tudok szabadulni az ikrektől… ők az én végzetem. De csalódott vagyok, amiért az enyéim nem hasonlítanak egymásra… egy kicsit sem. Habár Nan csinos a barna hajával, szemével és a szép bőrével. Di az apja kedvence, mert zöld a szeme és vörös a haja… forgóval. Shirley Susan szeme fénye… a születése után olyan sokáig nyomtam az ágyat, és addig Susan gondoskodott róla, míg a végén tényleg a sajátjának hitte. „Kis barna fiúcskának” hívja, és szégyentelenül kényezteti.

– Még mindig olyan kicsi, hogy belopódzhatsz hozzá és megbizonyosodhatsz róla, vajon lerúgta-e magáról a takarót, és betakargathatod újra – mondta irigykedve Diana. – Tudod, Jack már kilencéves, és már nem vágyik erre. Azt mondja, már túl nagy az ilyesmihez. Pedig én úgy szeretném! Jaj, bár ne nőnének fel olyan gyorsan a gyerekek!

– Az én gyerekeim még nem tartanak itt… habár feltűnt, hogy amióta Jem megkezdte az iskolát, a faluban sétálva már nem akarja fogni a kezem – sóhajtott fel Anne. – De Walterrel és Shirley-vel együtt még szeretnék, hogy betakargassam őket. Walter néha szabályos szertartást rittyent belőle.

– És nem kell amiatt aggódnod, hogy mi lesz majd belőlük. Jack már most meg van őrülve, hogy nagy korában majd katonának álljon… méghogy katonának! Most képzeld csak el!

– Én nem nyugtalankodnék emiatt. Majd elfelejti, amikor valami más ragadja meg a képzeletét. A háború már a múlté. Jem arról fantáziál, hogy tengerész lesz belőle… mint Jim kapitány… Walter pedig költő. Nem fogható a többiekhez. De valamennyien szeretik a fákat, és szeretnek játszani „a Völgyben” – abban a kis katlanban Parázs-lak alatt, ahol tündéri ösvények kanyarognak és egy patak csobog. Nagyon is hétköznapi hely… másoknak „a Völgy”, de nekik tündérország. Mindegyiküknek van valami hibája… de nem egy megátalkodott kis csapat… és szerencsére elég szeretet jut mindenkinek. Jaj, olyan boldog vagyok, ha arra gondolok, hogy holnap ilyenkor már Parázs-lakban leszek, és esti mesét mondok a kicsinyeimnek, és illő dicséretben részesítem Susan papucsvirágait meg páfrányait. Susannek van szeme a páfrányokhoz, a termesztésben nem akad párja. Őszintén csak dicsérni tudom a páfrányait… na de a papucsvirágai! Számomra nem is virágok. De sosem bántanám meg Susant azzal, hogy ezt elárulom neki. Valahogy mindig kikerülöm a témát, és az isteni Gondviselés eddig mindig megsegített. Susan olyan tündéri… el sem tudom képzelni, mihez kezdenék nélküle. És ha eszembe jut, hogy én még „kívülállónak” neveztem egykoron! Igen, nagyon jó arra gondolni, hogy hazamegyek, ugyanakkor szomorú is vagyok, hogy magam mögött kell hagynom a Zöld Ormot. Olyan meseszép itt… Marillával… és veled. A barátságunk mindig is becses volt, Diana.

– Igen… mi mindig… úgy értem… én sosem tudtam úgy formálni a szavakat, ahogyan te, Anne… de igenis megtartottuk a régi „ünnepélyes eskünk és fogadalmunk”, igaz-e?

– Mindig… és mindig meg is fogjuk.

Anne keze Dianáé után kutatott. Hosszú ideig néma csendben ültek, amely túl drága volt ahhoz, hogy szavakkal törjék meg. Hosszú, mozdulatlan esti árnyak nyújtóztak el a füvön, a virágokon és a messzi mezők zöld takaróján. Lebukott a nap… elmélyültek az ég szürkés rózsaszín árnyai, és kifakultak az ábrándos fák mögött… a tavaszi alkonyat birtokba vette Hester Gray kertjét, ahol emberfia már nem járt. A vörösbegyek fuvolaszerű füttyei édesítették meg az estét. A fehér cseresznyefák fölött felragyogott egy hatalmas csillag.

– Az első csillag mindig egy csoda – jelentette ki álmodozón Anne.

– Örök időkig itt tudnék ülni – mondta Diana. – Utálom még a gondolatát is annak, hogy el kell mennem innen.

– Akárcsak én… de végtére is csak eljátszottuk, hogy tizenöt évesek vagyunk. Nem szabad megfeledkeznünk a családi kötelezettségeinkről. Hogy illatoznak az orgonák! Feltűnt már neked, Diana, hogy van valami… nem éppen szemérmes… az orgonaillatban? Gilbert csak nevet az ilyesmin… ő rajong értük… de nekem úgy tűnik, mintha örökké valami titokra, valami túlontúl édes dologra emlékeztetnének.

– Mindig is úgy véltem, hogy túl erős az illatuk a házban – mondta Diana. Felemelte a csokoládétorta maradékával teli tányért… vágyakozó pillantást vetett rá… azután megrázta a fejét, majd a roppant nemesség és önmegtartóztatás arckifejezésével a kosárba helyezte.

– Diana, nem lenne mókás, ha most hazafelé tartva a Szerelmesek útján szembefutna velünk régi önmagunk?

Diana enyhén megborzongott.

– Neeem. Anne, szerintem nem lenne benne semmi mulatságos. Fel sem tűnt, hogy ennyire besötétedett. Az még rendjén van, ha az ember napvilágnál képzeleg, de…

Békében, szótlanul és szeretettel telten ballagtak haza, és mögöttük aranyló naplemente perzselte a vénséges dombokat, akárcsak szívüket a régi, feledhetetlen szeretet.

Tartalom

Előszó (Kate Macdonald Butler)

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

Jegyzetek

Olvasd el az Anne-sorozat
további köteteit

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2025

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Borító © Morvay Zsófia

Fordította: Ruff Orsolya

Szerkesztette: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Görgényi Anna

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

ISBN 978 963 584 810 2

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License