Susanna Leonard

MADAME

CURIE

ÉS A TEREMTŐ ÁLMOK

Kossuth Kiadó

Tartalom

I.  NEFELEJCS A FEHÉR SELYMEN

1  Csecsemő

2  Ivanov

3  Rejtélyek

4  Fények

5  Édesanya

6  Titkos teadélután

7  Mindenható

8  Esthajnalcsillag

II.  SZÉTTÁNCOLT CIPELLŐK

9  Nagy Katalin

10  Nyár

11  Tél

12  Kórkép: szerelem

13  Egyezség

14  Nincstelen

15  Katharina

III.  MÁGNESEK, KRISTÁLYOK ÉS SUGÁRZÁSOK

16  Az esküvő

17  Ájulás és megszállottság

18  Véletlen

19  Véletlenek

20  Becsvágy

21  A konok

22  X-sugarak

23  Sötétben tapogatózva

24  Az első lépések

25  Boldogság

26  Rádium

27  A díj

28  Igazából

29  Az esküvő

Epilógus  Pierre

Utószó

Impresszum

„Az álmokat az életből szőjük,

az életet pedig az álmokból.”

MARIE CURIE

Szereplők

Maria „Mania” Skłodowska

Madame Marie Curie

Wladislaw Skłodowski

apja

Sofia

legidősebb nővére

Bronia

második legidősebb nővére

Josef

bátyja

Helena „Hela”

harmadik legidősebb nővére

Jósef

unokatestvére

Pierre Curie

férje

Irène Curie

lánya

Frédéric Joliot

veje

Eve Curie

kisebbik lánya

Katharina Antonowa*

Eve barátnője

Kasimir Dluski

Marie Curie sógora

Monsieur Lamotte

Marie Curie hódolója

Kasimir Zorawski

Marie szerelme

Jeanne

Marie egyetemi csoporttársa

Paul Langevin

Pierre Curie asszisztense

Tupcia

Marie tanára

Madame Sikorska

Marie iskolájának az igazgatója

Witold Romocki

Marie apjának az egyik tanítványa

Jean Perrin

a Curie házaspár barátja és szomszédja

Henri Becquerel

fizikus

Gabriel Lippmann

Marie egyetemi témavezető tanára

Jadwiga Szczawińska

tanítónő és feminista

A *-gal megjelölt személyek fiktív szereplők

I.

NEFELEJCS
A FEHÉR SELYMEN

1

Csecsemő

Sceaux, Párizs mellett, 1926. október 8.

A levegő kellemesen langyos, szellő sem rezdül. A temető kőkerítésén fekete rigó fütyüli esti dalát, nem messze gyereksírás hallatszik. A ciprusok árnyéka úgy megnyúlt, hogy már-már eléri a kőfalat, a rododendroné meg máris beborítja a sírt, amely előtt alacsony termetű, ősz hajú hölgy áll. Fekete ruháján sötét nyári kabát, fején taftkalap.

– Valóban szerencsések vagyunk, Pierre – suttogja a hölgy. – El sem hiszed, milyen jó hozzánk az idei ősz. Olyan jót tesz a léleknek az októberi nap. – Sápadt ajkát halvány mosolyra húzza. – Irène és Frédéric nem is találhatott volna alkalmasabb időpontot a nagy naphoz.

Itt, a rododendron mögött elrejtőzve a temetőlátogatók elől, itt beszélhet anélkül, hogy bárki is csodálkozva ráncolná a homlokát. A sírt borító fehér cikláment a rododendron árnyéka szürkére festi, cserébe viszont sárgán rikítanak a sír előtti rózsabokor magasan lévő virágai, mert egy napsugárnak sikerült utat törnie a bozótosban. A gyerek még mindig nyöszörög. Micsoda vékonyka kis hang, gondolja az asszony, még egészen kicsi lehet.

Hirtelen zubogó hangot hall, mintha a bodzásban a sírok mögött valaki egy vödör vizet locsolna ki, majd egy verébraj trillázása rázza meg a bozótot. Úgy lepi el a raj az őszi bokrot, mint egy viharos széllökés, mindenütt piros és sárga levelek szállingóznak a fűre. A nő a fejét félrehajtva egy ideig hallgatja a tollas csapat vad csivitelését.

Lepke repdes a sír felé, majd leszáll a sírkő előtti rózsára.

– Citromlepke! – kiált fel önkéntelenül. – Citromlepke októberben! Tetszene neked, Pierre.

A lepke virágról virágra száll, majd a sírkövön álló három név előtt köröz, végül a legalsó név melletti halálozási év utolsó két számjegyén pihen meg. A hölgy figyeli, elmereng a látható számjegyeken, arra a bizonyos évre gondol, arra a szörnyű napra, azokra a keserű órákra. Bánatában elszorul a torka.

De a következő pillanatban a kecses alakja összerándul, a teste megfeszül, és kétszer határozottan összecsapja a tenyerét. A madársereg elhallgat, majd suhogva, zizegve felrebben a bodzabokorról, és zúgva a kőfal felé száll. A citromlepke viszont sárga szárnyát billegetve ott marad az évszámon.

– Tehát holnap – mondja a fekete ruhás hölgy, és nagy levegőt vesz. – Holnap eljön a nap, Pierre, férjhez megy a mi nagylányunk. És te nem leszel ott. – A motyogás elhal az ajkán, sóhajtás és suttogás váltja fel: – Ó, bárcsak máshogy lehetne!

Még egyszer felsóhajt, aztán belekezd: mesél a jegyespár nem túl alapos előkészületeiről; a ma estére tervezett kis ünnepségről; Irène-ről, akinek a „nagy nap” közel sem tűnik olyan fontosnak, mint neki, az édesanyjának. Először csak suttogva, aztán már motyogva a jövőbeli vőjét is megemlíti.

– Monsieur Frédéric Joliot – mondja, és úgy nyújtja meg a szótagokat, mintha egy olyan új kémiai elem idegen csengésű nevének a szótagjait ejtené ki, amiről egy vetélytárs azt állítja, hogy felfedezte, ő viszont még a létezését is kétségbe vonja. – Frédéric… képes leszek valaha monsieur Joliot-t a keresztnevén szólítani? Vagy akár tegezni?

Mintha valami távoli hangot hallana, oldalra dönti a fejét.

– Hallom, hogy nevetsz, Pierre, de tényleg nem könnyű. Végül is a legjobb asszisztensemet veszi el tőlem ez a fiú. – Bosszúsan legyint. – Irène legalább a laborban tudott helyettesíteni téged egy kicsit. Meg aztán Joliot olyan… – A vállát megvonva megakad, a megfelelő szót keresi. – Olyan komolytalan.

Bár azt hozzá kell tennie, hogy a munkában megfelelő komolyságot tanúsít.

– Abban nem marad el Irène-től, az igaz, ott aztán sziporkázik, ami a buzgóságot és a remek ötleteket illeti.

Megszólal egy templomharang, mire a hölgy felsóhajt.

– Már fél hét? Vajon ma képesek lesznek időben elindulni az intézetből, hogy odaérjenek az ünnepségre? Kétlem.

A citromlepke újra szabaddá teszi a dátum két utolsó számjegyét, és tovalibben az estébe. A rigó még mindig az esti dalát fütyüli a temető falán, a gyerek már nem sír. A fekete kalapot és fekete ruhát viselő apró hölgy elmormol egy gyengéd búcsút, megfordul, majd kilép a rododendron és az egyik ciprus közül az ösvényre, amely a temető főutcájára vezet.

Nyugodt tempóban megy a temető kapuja felé, ahova háromnegyed hétre a sofőrt rendelte. Ő hozta el a kocsijával Sceaux-ba, majd ide is. Már csak egy-két sírnál álldogálnak, fél óra múlva lebukik a nap.

Nincs semmi kedve a Quai de Béthune-ön lévő kis lakásába meghívott vendégsereghez, nem rajong a nagy összejövetelekért. Az első vendégeknek már rég meg kellett érkezniük. Eve mindenről gondoskodik, nyugtatja magát, és hálásan gondol a kisebbik lányára. Eve-re számíthat. Mindig.

Hirtelen valaki a nevén szólítja.

– Jó estét, madame Curie! – Sceaux nemrégiben elhunyt polgármesterének az özvegye integet felé, előtte pazar sírkő, égbe magasodó márványangyallal. – Hogy van, professzor asszony? Jól hallom, hogy Irène holnap férjhez megy? Marguerite épp az imént említette.

Marguerite az özvegy legkisebb lánya. Az apja sírjától három lépésre, egy síremlék takarásában ül egy padon, és újszülött kislányát szoptatja. A virágokkal díszített síremléken Victor Hugo márvány mellszobra magasodik, a sírt kovácsoltvas kerítés veszi körül.

– Úgy van. – Madame Curie megáll a sírkő előtt. – Tízkor a negyedik kerületi városházán. De utána nem lesz nagy mulatság, túl sok a munka az intézetben. Helyette ma este ülünk össze ünnepelni. – Jöjjön, aminek jönnie kell, teszi hozzá gondolatban.

Marguerite odaint neki, és alig láthatóan jelzi, hogy menjen, nézze meg a gyermekét. Az író síremléke mellett elhaladva madame Curie odamegy a padhoz, és a szoptató nő fölé hajol, hogy megnézze a csecsemőt. Marguerite óvatosan félretolja egy kicsit a gyapjúkabátját, amivel a mellét és a kisbabájának a fejét takarta el. A csecsemő rózsás arcáról sugárzik az elégedettség.

– Hát nem gyönyörű? – suttog Marguerite.

– De, tényleg az. – Madame Curie bólint, a mindig oly komor tekintetén mosoly suhan át.

A fiatal édesanya mellett a padon észrevesz egy kéziratot, egy tanulmányt Albert Einsteinnek a fényelektromos hatásról szóló elméletéről. Madame Curie ismeri a címet és a tartalmat is. Marguerite nála tanult a Sorbonne-on, az ígéretes fiatal nő az ő irányítása alatt végezte a kutatómunkát.

– November másodikán lesz a doktori disszertációm védése – mondja a fiatal anyuka, amikor észreveszi madame Curie pillantását.

– Tudom. – Madame Curie felegyenesedik. – Menni fog, efelől nyugodt lehet.

Mialatt újra ránéz a disszertáció borítójára, Albert Einsteinre gondol, a rokon lélekre, a lelki társra. Milyen szeretettel vigyázott rá és a gyerekekre, amikor az egész világ elfordult tőle és elítélte őt.

– Kár, hogy a papa ezt már nem élheti meg. – Marguerite szomorúan néz az apja sírjára. – Először ellenezte, hogy továbbtanuljak, de később, amikor látta a jó eredményeimet, volt, hogy majd szétvetette a büszkeség.

Halkan felnevet, majd a szeme sarkából kitöröl egy könnycseppet.

– Azt, hogy az én Marguerite-em ilyen sokra vitte, önnek köszönheti, professzor asszony. – A polgármester özvegye madame Curie-hez lép, és hálás meghatottsággal néz a komor, sápadt arcára. – Ha ön nem jár elöl jó példával, még a továbbtanuláshoz sem lett volna bátorsága. – Megérinti az idős hölgy karját. – Van fogalma arról, micsoda áldást jelent ön Franciaország lányainak?

Madame Curie nem tudja, mit válaszoljon, csak bátortalanul elmosolyodik, és száját búcsúra nyitja.

– Mamának igaza van, professzor asszony – veszi át újra a szót a fiatal édesanya. – A generációmból sokan csak azért mertek a tudomány felé fordulni, mert ön már utat tört. Minden kolléganő, akit csak ismerek, csodálja önt. Biztos nem volt egyszerű a teremtés koronájával szemben érvényesülni, ugye?

– A teremtés koronája – mormogja madame Curie, és az arcán átvonuló röpke mosolyban jele sincs vidámságnak.

– Olvastam, hogy fiatalkorában azért jött Lengyelországból Párizsba, hogy a Sorbonne-on tanulhasson – folytatja Marguerite anyja. – Egyedül, család nélkül biztosan nem volt könnyű.

Madame Curie érzi, hogy a hölgyek komolyan érdeklődnek, és megkísérli elmesélni, milyen is volt.

– Nem – feleli halkan –, tényleg nem volt az.

Miközben a tekintete az elszunnyadó kisbabán mereng, az elhunyt férje jelenik meg a szeme előtt. Hol lenne most ő Pierre nélkül? Ha azokban a döntő években nem állt volna mellette?

– Őszintén szólva, néha, amikor visszatekintek, csoda, hogy sikerült. Ugyanakkor… – fordul Marguerite anyjához –, ugyanakkor azért nem teljesen család nélkül kellett boldogulnom Párizsban. A nővérem, Bronia itt élt a férjével, és az első hónapokban náluk lakhattam.

– Sokszor elgondolkoztam azon, vajon miből meríthetett erőt ehhez a szokatlan és nehéz úthoz. – Marguerite kihúz egy fehér, kék hímzéses selyemkendőt a ruhája feltűrt ujjából, a mellbimbóját kiveszi a kislánya szájából, óvatosan letörli a tejet a baba ajkáról, majd a saját melléről is. – Biztosan volt példaképe, ugye, professzor asszony?

– Lett volna? – Madame Curie sóhajtva megvonja a vállát, és kissé elbizonytalanodik, mert nincs felkészülve efféle kérdésekre. – Talán az első igazgatónőm, madame Sikorska. És igen, a barátnőm is, Jadwiga, alig múlt tizennyolc éves, amikor értünk, a nők jogaiért kezdett harcolni. És természetesen a nagynéném, Maria Rogowska. Ő másmilyen volt, mint akikkel fiatalkoromban találkoztam. Nadrágot hordott, cigarettázott, és inkább alapított egy bútorgyárat, mint hogy főzzön és gyereket neveljen. Igen, talán ő hatott rám a legbátorítóbban, hogy természettudományos karrierről álmodozzak.

– Álmodozni valamiről, és megvalósítani egy álmot, az ég és föld – magyarázza Marguerite anyja.

A lányától átveszi az alvó csecsemőt, hogy az be tudja gombolni a ruháját és a kabátját.

– Igaza van, asszonyom. Az álmodozáshoz inspiráció és képzelet kell, de ahhoz, hogy elérjük a megálmodott célt, rendkívüli kitartásra és sok erőre van szükség. Mint mondtam, ha visszatekintek, néha magam sem értem…

Hirtelen félbeszakítja a mondatot. Tekintete a selyemkendőre esik, amit Marguerite az ölébe terített, hogy összehajtogassa – rajta hímzés, egy mandala, csupa egymásba fonódó nefelejcsből. Madame Curie-t mélyen megérintik a váratlanul ráköszönő kék virágok, és olyan, mintha egyszeriben kinyílna a szívében egy ablak, ami egy másik életbe, egy másik időbe enged betekinteni.

– Megnézhetem? – A kendőért nyúl, a fiatal nő a kezébe adja. Madame Curie megtapintja a selymet, és megszemléli a művészien hímzett kék virágokat. – Nefelejcs a fehér selymen – suttogja, és megcsóválja a fejét, mintha nem hinne a szemének.

Jóval többet lát, mint pusztán a fiatal anya selyemkendőjét. Egy kép tör fel az emlékei mélyéről: egy osztályterem, a testvére, Helena, a barátnője, Kazia, egy egyenruhás férfi, a tanárnője, Tupalska kisasszony.

– A kendőt a legkisebb nővérem hímezte a lányom születésére. – A fiatal édesanya felemeli a padról a doktori disszertációt. – Üljön le egy kicsit hozzánk, professzor asszony, jöjjön! Úgy örülök, hogy látom!

A kendővel a kezében, a feltörő emlékeibe merülve madame Curie helyet foglal az egykori tanítványa mellett. Az anyja, karjában az alvó csecsemővel, leül mellé.

– Bocsásson meg – sóhajt madame Curie –, de ez a kendő a varsói gyerekkorom emlékét idézi, pontosabban az iskolás éveimet.

– Meséljen nekünk, madame! – kérleli Marguerite. – Meséljen nekünk az iskolás éveiről, az iskola vezetőnőjéről, a bátor Maria nénikéjéről, hogyan sikerült neki megvalósítania az álmait. Kérem!

Madame Curie ránéz a mellette ülő nőkre, a csodálat és a részvét, amit az arcukról leolvas, zavarba hozza, elbizonytalanodik. Megtanulta, hogy ne foglalkozzon a csodálattal, és ne bízzon az emberi részvétben. Meg aztán a személyes dolgokról is nehezére esik beszélni.

– Mindannyiunknak megvan a múltja – mondja végül, miközben a hímzést nézegeti. – És nem is vagyok benne biztos, valóban fontos-e annyira, mint ahogy azt hinni szeretnénk.

– Persze hogy fontos, professzor asszony. – Marguerite tekintete határozottá, már-már könyörgővé válik, és az anyja karjában nyugvó kisbabára mutat. – Már csak a kislányom számára is fontos a történetem. Maga nélkül, professzor asszony, egész másmilyen története lenne az ő anyukájának. Azt hiszi, továbbtanultam volna? – Felemeli a kéziratot. – Megírtam volna valaha is ezt a doktori disszertációt ön nélkül?

Madame Curie hirtelen nem tudja, hogy mit is válaszoljon. Az ő rendíthetetlen és kötöttségeket nem tűrő Maria nénikéjét látja maga előtt, egy pillanatra még a cigarettája füstjét is érzi. Akárcsak egy törékeny, drága ékszert, két kezével magasba emeli a hímzett kendőt, és annyira életszerűen, mintha tegnap látta volna őket utoljára, megjelenik előtte az anyja és a legidősebb testvére, Sofia.

– Igaza van, Marguerite. Az ember története pont úgy működik, mint a molekulák, ha felmelegítjük őket, mozgásba jönnek, és a velük szomszédos molekulák is mozogni kezdenek. Ha megérint minket valaki másnak az élettörténete, lehetséges, hogy a sajátunk is új irányt vesz.

Visszaadja a kendőt a fiatal édesanyának.

– Ez a szép kendő hirtelen teljesen megbabonázott, Marguerite. Anyám egyszer egy majdnem ugyanilyet kapott a testvéremtől, Helenától. – Madame Curie szeme könnybe lábad, sápadt arcvonásait álmodozó tekintet váltja fel. – Maniának hívott – folytatja majdhogynem gyöngéd hangon. – A családban mindenki Maniának hívott. – Lehajtja a fejét. – De ez a fehér kendő nem csak az anyámra emlékeztet, tudják? Teljesen váratlanul az iskolás éveim egyik osztálytermébe vezetett vissza.

– Úgy hangzik, mintha egy konkrét időszak jutott volna eszébe – szólal meg a polgármester özvegye.

– Ráadásul egészen pontosan egy tanóra. – Madame Curie hátradől, kezét összekulcsolja az ölében, és a virágcsokrot nézi, amit Marguerite anyja egy réz virágvázába rendezett a férje sírján. Madárberkenye és fehér krizantém. – Harmadikos vagy negyedikes lehettem.

Az egyik nagy fejű virág olyan, mintha a saját sápadt anyja mosolyogna rá. Sóhajt egyet, hogy leküzdje a fájdalmat, amely oly sokszor uralkodik el rajta, ha az anyjára gondol, aztán vesz még egy nagy levegőt, és mesélni kezd.

– Tudják, hölgyeim, a szüleim tanítók voltak, és sokáig én sem gondoltam semmi másra, mint hogy én is az leszek. Azt hiszem, már akkor tanítónő akartam lenni, amikor abban a bizonyos osztályteremben ültünk, és a testvérem, Helena egy fehér selymet hímzett. Az a Helena, akit még ma is Helának hívok.

– És tanító is lett, professzor asszony. – Marguerite odahajol hozzá, és megérinti a vállát. – Az én tanárom.

– Igen, ez igaz. – Madame Curie elmosolyodik, mintha ez eddig eszébe sem jutott volna, és most örül neki.

– Egyvalamit tudniuk kell, hölgyeim – folytatja. – Lengyelországnak abban a részében nőttem fel, amelyik orosz kormányzás alatt állt. Ott aztán a nőknek esélyük sem volt arra, hogy magasabb végzettséget szerezzenek. Mi, lengyelek, az iskolában még az anyanyelvünkön sem szólalhattunk meg. Jaj volt annak a tanárnak, aki lengyelül tanított minket. Akik a szigorú tiltások ellenére mégis megtették, nem kevesebbel fizettek, mint hogy a legszebb éveiket egy szibériai munkatáborban kellett tölteniük…

2

Ivanov

Varsó, 1875 tele

Ha Tupcia mesélt, ajkán húsz kislány csüngött. Tupciát tulajdonképpen Tupalska kisasszonynak hívták, de a lányok a becenevén emlegették. Tupcia lengyelül mesélt. Lengyel királyokról, hadvezérekről, lengyel diadalokról és lengyel felkelőkről.

A széles arcú, nem éppen finom vonású, alacsony, kövérkés asszony az osztály előtti katedrán ült, Mania felnézett rá. Minden egyes szavát magába szívta, Tupcia történelemóráit szinte izgalmasabbnak találta, mint a matematikaóráit. Volt, hogy a tanárnő kérdést szegezett egy lányhoz. Lengyelül. Olyankor a felszólított lány felállt, és lengyelül válaszolt.

A magas ablakok előtti fák havasak voltak, csakúgy, mint az út és a Szász kert mezői, amelynek határán ez a kis varsói magániskola állt; odabent nagyjából húsz kislány hallgatta a lengyel történelmet. Néma csöndben figyeltek. A tény, hogy valami tiltott dolgot tesznek, nevezetesen lengyelül beszélnek, ráadásul a lengyel történelemről, összekovácsolta a lányokat és a tanárnőt.

Tupcia leszállt a katedráról, hogy felírjon a táblára egy nevet, egy lengyel király nevét. Mania az ablak előtti hófúvást bámulta, és máris újra kirajzolódott előtte édesanyja kedves arca. Mama – ő volt az első gondolata ébredés után, és az utolsó elalvás előtt.

Az édesanyja már hónapok óta távol volt. Egy Nizza nevű városban gyógyult, de betegsége nevét Mania előtt még soha senki sem ejtette ki. Akármennyire is kutakodott, az anyja betegsége rejtély maradt számára. Hogy az anya ne szenvedjen annyira a magánytól, az apjuk döntésére Mania nővére, Sofia is vele ment Franciaországba.

Maniának mindketten hiányoztak. Néha olyannyira, hogy majd belehalt, és csak zokogott.

A gondolatai a titokzatos betegségben szenvedő távoli anyjáról barátnőjének, Kaziának az anyjára szálltak, akit ma reggel az iskolakapuhoz vezető lépcsőn látott. Nézte, ahogy felkísérte a lányát az iskolához, majd búcsúzóul megölelte és megcsókolta.

Ezt látván Mania elszomorodott. Talán, mert őt nem kísérhette el az édesanyja? Valószínűleg azért is. De inkább azért, mert őt még soha nem ölelte meg az anyja, és meg sem csókolta. Legalábbis egyetlen anyai ölelésre és egyetlen anyai csókra sem emlékszik. Viszont Lucia néni, az apja nővére, aki gyakran segített be a háztartásba, ő igen, ő megcsókolta és meg is ölelte Maniát és a testvéreit.

A középső oszlop második sorában ült a nővére, Helena, mellette pedig Kazia. Mania az ablak melletti harmadik sorból figyelte őket. Biztos volt benne, hogy Hela is látta a gyengéd ölelkezést anya és lánya között; elvégre együtt jöttek iskolába. Vajon őt is ennyire elszomorították a látottak?

A többi lányhoz hasonlóan Hela és Kazia haja is szoros copfba volt fonva, rajtuk az előírásnak megfelelő sötétkék egyenruha, fényes acélgombokkal. Kazia és Hela egy évvel volt idősebb Maniánál, de az osztályba jártak nála két évvel is idősebbek. Mania még a nyolcat sem töltötte be, mégis ő volt az osztályelső. Matematikából, történelemből meg mindenből. Volt, hogy örült neki, de legtöbbször kínos volt számára, igen, sőt kifejezetten kellemetlen, mert egyeseket bosszantott.

– Persze hogy minket is megcsókol a mama – állította Hela, amikor Mania erről kérdezte. – Mi a csudát gondolsz?! Mama csak egy kicsit beteg.

Egyik sem volt igaz. Őt, Maniát soha nem csókolta még meg az édesanyja. És az anya nemcsak egy kicsit volt beteg, hanem nagyon. Különben nem élt volna már lassan egy éve Franciaországban a tengernél. Kúrán van ott, ahogy az apja mondta. Az anyjának ez már a második kúrája volt. És az apja mindkettőért sok pénzt fizetett. Mania meg sokat sírt.