Budapest, 2025

A fordítás alapjául szolgáló mű:

K.A. Linde: The Wren in the Holly Library

Copyright © 2024 by K.A. Linde. All rights reserved, including the right to reproduce, distribute, or transmit in any form or by any means.

This edition is published by arrangement with Alliance Rights Agency

c/o Entangled Publishing, LLC

All rights reserved.

Borítóterv © Bree Archer

Képek: Melanie Korte, Depositphotos,

CGTrader, Shutterstock, Gettyimages

Hungarian translation © Ács Eleonóra, 2024

© Next21 Kiadó, 2025

ISBN 978 615 6821 77 5

A lányoknak, akik előbb szerettek bele a könyvtárba,

mint a szörnyetegbe

A szerző jegyzete

A legkedvesebb írországi napomon zuhogott az eső.

Ezen senkinek nem kellene csodálkoznia. Engem nem lepett meg.

Lila esőkabátba burkolózva róttam anyámmal a szürke macskaköves utcákat egy templom harangtornyától egy aranydíszes kastélyig, majd egy iskola ősi könyvtáráig. Egy párizsi dedikálás első állomásaként Dublinba utaztunk, hogy felkutassuk ír gyökereinket. Ám az út hamar átfordult anyaggyűjtésbe, és minden új helyszínen vadul jegyzeteket pötyögtem a telefonomba.

Azokat, amikből ez a könyv született.

Laurence O’Toole szívéről, amelyet egy lezárt fémkalitkában tartottak, és elloptak a Christ Church katedrálisból. A Trinity College magasba törő mennyezetű könyvtáráról, amely egy olyan régi könyvet birtokolt, amit üveg mögött őriztek. Az ír tündérfákról, amelyek annyira szentek, hogy az utak megkerülik őket.

Az egész egy tolvajjal, egy könyvtárral és egy ősi kincseket kereső szörnyeteggel kezdődött.

Ám nem ért véget Dublinban.

Hazatérve gyorsan beszippantottak a mítoszok, legendák és mesék. Elmerültem a mágia birodalmában, ahol druidák járnak közöttünk, az évszakok változását ősi lények irányítják, és mitikus fegyvereket használnak a harcban.

Ahogy New York utcáin bolyongtam, tudtam, hogy ezt a mágiát szeretném felhasználni, megformálni, rétegezni és egy újfajta történetbe önteni.

Egy olyanba, amelyikben a könyvtár mindig nyitva áll.

És minden sarok mögött sötétség lappang.

Szóval, keress magadnak egy fotelt! Süppedj bele az otthonos puhaságba! Hagyd, hogy a melletted kuporgó fekete macska finoman rád sziszegjen! Több száz könyv, több ezer könyv, több könyv, mint amennyit valaha is el tudnál olvasni… A félhomályban zölden burjánzik a borostyán.

Most pedig elmesélek egy történetet szörnyekről, mágiáról és kis tolvajokról.

A Mágia a Magyalkönyvtárban egy szörnyekről, rejtélyekről és szerelemről szóló mese. A történet azonban olyan elemeket tartalmaz, amelyet egyes olvasók talán zavarónak tarthatnak. Harc, erőszak, szex, drog- és alkoholfogyasztás, prostitúció és bandák közötti erőszak jelenik meg a könyvben. Szóba kerül a bántalmazás, a népirtás és a gyarmatosítás. Azok az olvasók, akik érzékenyek ezekre az elemekre, kérem, vegyék ezt figyelembe, töltsenek maguknak egy csésze teát, és csak utána lépjenek be a Magyalkönyvtárba…

I. RÉSZ
MAGYALKÖNYVTÁR

Első fejezet

Most vagy soha.

Kierse a hátát a kőnek vetve kuporgott a sötétben.

Az utca túloldalán a legnagyobb Upper West Side-i barnakő ház állt, amelyet valaha látott. A viktoriánus épület minden részlete eredetinek tűnt, a kovácsoltvas korlátoktól kezdve a járdát szegélyező és az emeleti erkélyeken kapaszkodó magyalbokrokig. Még a cikornyás kopogtató és a bronzlámpák is korabeliek lehettek.

Kierse lecsendesítette a lélegzetét, és átvágott a szürkésbarna latyakon, amely New York városát borította a havazás után. Ismét friss porhó hullt, és lány eltüntette a lábnyomait, mielőtt a földszinti ablakon át bekukucskált a hatalmas, félhomályos dolgozószobába. Minden a helyén volt – mintha egy díszletet nézett volna. Csupán az ajtó alatti résben világított egy vékony fénypászma.

A feladata egyszerű volt: ellopni egy gyémántgyűrűt, és felvenni érte a pénzt.

– Kérlek, próbálj meg óvatos lenni – hallotta Ethan hangját a fülhallgatójában, amely a csípőjére rögzített rádióhoz csatlakozott. Egy mobil jobb lett volna, de azt sosem engedhette meg magának.

Elmosolyodott.

– Mindig óvatos vagyok.

– Mióta?

Soha. A lány felpillantott a szomszédos háztetőn kuporgó őrszemre, aki a távcsövén át figyelte. Két ujjával tisztelgett neki, és munkához látott. Elővett egy szerszámkészletet, felpattintotta a zárat, és hangtalanul felcsúsztatta az ablakot. Az első felderítőútjai egyikén megvizsgálta a nem létező biztonsági rendszert, és még mindig nem fért a fejébe, hogyhogy nincs riasztó, és nem kapcsol be semmi. Gyorsan körbepillantott, bemászott a dolgozószobába, és becsukta maga mögött az ablakot.

Ez volt az a rész, amelyet beprogramozott az agyába. Miután elkészítette a ház belső elrendezésének a makettjét, újra és újra végigfutott a terven. Felkészült, ám elég sok helyre betört már ahhoz, hogy tudja, soha semmi nem megy pontosan a terv szerint. A jótevője, Gregory Amberdash minden információt megadott neki, amellyel rendelkezett – ami bevallottan nem volt sok. A gyűrűt egy zárt dobozban őrizték a könyvtárban. Egy könyvtár szokatlan helynek tűnt egy olyan gyűrű tárolására, amelyen vörösbegytojásnyi gyémánt díszeleg. De mit tudott Kierse a gazdag emberekről? Ennek a fickónak még biztonsági rendszere sem volt. Számára valószínűleg tökéletes helynek tűnt a könyvtár.

Kierse felkészült arra, hogy kiszúrja egy esetleges probléma első jelét, azonban minden úgy volt, ahogyan lennie kellett. Megkerült egy elegáns, fekete bőrbetétes mahagóni íróasztalt, rajta aranyozott lámpával, két kanapét, majd a néma ingaórához lépett, amely azt mutatta, hogy hamarosan éjfél. Nagy levegőt vett, csendesen kinyitotta az ajtót, és kikukkantott a falilámpák szelíd fényével megvilágított folyosóra. Tekintete körbepásztázta a helyet – a folyosó végén lévő nappalit, amelyet eddig csak távcsövön keresztül látott, a tőle jobbra lévő grandiózus lépcsőt, a fényes fapadlót, az egész buja, fényűző belső teret. Nesztelen léptekkel végigosont a fényezett keményfa padlón, és kipattintotta a bejárati ajtó zárját.

A tolvajlás első szabálya: mindig legyen menekülési stratégiád.

– Eddig minden rendben – jelentette suttogva Ethannek, az üres házból.

– Szörnyeteg? – kérdezte a fiú.

A lány megrázta a fejét, noha tudta, hogy Ethan nem látja.

– Egyelőre sehol.

Ethan nyomozása a tulajdonos után eredménytelennek bizonyult. A John Smith egyértelműen hamis név volt, és egy olyan vállalkozáshoz kapcsolódott, amely nem is létezett. A hatalmas háznak két állandó alkalmazottja volt, akik akár esett, akár fújt, minden reggel megjelentek. Ám a tulajdonos egyszer sem bukkant fel. Kierse szakmájában ez két dolgot jelenthetett: egy gazdag embert, aki nem a városban él, vagy egy szörnyeteget.

A szörnyeteg jókora gondot jelentett volna. Ha rajtakapják egy szörny házában, ugyanúgy a szörnyegyezmény kitételei vonatkoznának rá, mint bárki másra. Márpedig az egyezmény megszegésének a következményei általában életveszélyesek voltak. Ami azt jelentette, hogy nem bukhatott le. Drukkolt a külvárosimilliárdos-verziónak.

– Tájékoztass a fejleményekről! – mondta Ethan. – Gen megöl, ha valami történik veled.

– Gen ennél jobban ismer engem.

Kierse a fülében hallotta a szívverését, és adrenalin pulzált az ereiben, miközben átosont az üres házon. Mosoly terült szét az arcán. Nem helyénvaló mosoly. Ezt már számtalanszor mondták neki – mert nem lett volna szabad úgy gondolnia, hogy ez jó szórakozás. A lopakodás, a tolvajlás és legfőképpen az egésznek a megúszása.

Fondorlatos mosolya egyre szélesedett, ahogy felsietett a lépcsőn, és megállt az óriási faajtó előtt. A bejárat fölött bronztábla lógott, amelyen ez állt: Magyalkönyvtár. A betűket bonyolult kacskaringók alkotta keret vette körbe. A lány ki tudta venni a magyalindák és -bogyók sorát a mintában, aztán valami mintha megmozdult volna, miközben bámulta. Ismerős nyelvnek tűnt, amely ott cikázott az emlékei mélyén, pedig még sosem látott ehhez hasonlót. Kirázta a pókhálókat az elméjéből, és megfogta a hideg ajtógombot. Felkészült rá, hogy zárva lesz, de meglepetésére a kilincs elfordult.

Kierse a szemét forgatta. Nincs riasztó. Nincs zár. Mi lesz a következő – az ékszerek egyszerűen csak ott hevernek a vitrinekben?

Ennek ellenére épp csak annyira nyitotta ki az ajtót, hogy be tudjon surranni a titkok birodalmába.

A döbbenettől elkerekedett a szeme. Az ajtó fölötti felirat hirtelen értelmet nyert. Magyalindák kúsztak fel a polcokon, egészen a mennyezetig a legnagyobb magánkönyvtárban, amelyet valaha látott. Veszélyt kellett volna jelenteniük a gyűjteményre, de úgy tűnt, nem ártanak a könyveknek. Az egész helyen kivételes rend uralkodott. Ám az elébe táruló látványban az igazi gyönyörűséget az jelentette, hogy a több száz polc mindegyike roskadásig volt könyvvel. Régi, bőrkötéses kötetek soraitól a vadonatúj kemény kötésű, érintetlen védőborítósokig.

Nem vágyott másra, mint hogy levegye a könyveket a polcról, és megszagolhassa őket. Hogy felnyissa azokat a tökéletes gerinceket, és felfalja a tartalmukat. Egy másik világban akart élni és lélegezni. Valamit, bármit, ami más, mint a saját szörnyű valósága. Könnyű lenne egy életet leélni ebben a szobában, és soha a végére nem érni az összes kötetnek. De nem volt erre ideje. Csupán néhány perce maradt arra, hogy megtalálja a gyémántgyűrűt, és felszívódjon.

Kierse tekintete a hatalmas könyvtár másik végébe, a könyvespolcok sorai között lévő nagy ablakra siklott. A szoba közepén álló, asztallal, kanapéval és székekkel berendezett hangulatos társalgót megkerülve odament, és elhúzta a reteszt. A kijárat mindig elsőbbséget élvez.

– A könyvtárban – mondta Ethannek. – Van valami odakint?

– Itt minden tiszta. Igyekezz!

A lány a szemét forgatta. Jellemző: Ethan kényelmesen ücsörög odakint, és sietteti. Elindult megkeresni a széfet. Amberdash azt állította, hogy a szoba bal oldalán, egy könyvespolcon van. Kierse most döbbent rá, hogy ez milyen elégtelen információ egy ekkora helyen. Végignézte a polcokat, bekukucskált a sarkokba, és félrehúzta az indákat, hátha a széf el van rejtve. Már éppen elfogta a csalódottság, amikor egy magyalfüzért elmozdítva előbukkant a széf egy szemmagasságban lévő polcon. Homlokráncolva nézte az ártalmatlan dobozt.

– Mi a fene? – suttogta bele a csendbe.

Egyszerű széf volt, apró kulcslyukkal. Csupán egy tűreteszes zár. Az a fajta tűzálló fémdoboz, amilyet bárki tarthat otthon az iratoknak. Túl egyszerű volt. Szinte sértő. Itt valami trükknek kell lennie. Ki tart egy hatalmas gyémántgyűrűt olyan széfben, amelynek a zárját egy gyerek is fel tudná törni?

Mintha jeges víz járta volna át az ereit. Valami itt nem volt rendben. Rengeteg munkája ment már gajra, de az az ideges bizsergés, amelytől most felálltak a szőrszálak a tarkóján, nem volt normális. Megérintette a nyakában fekete selyemzsinóron lógó aprócska ezüst ökörszemet, hogy elűzze az érzést. Végül is mindegy, hogy ez miért ennyire könnyű.

Elővette zsebéből a szerszámait, és óvatosan hozzáérintett egy gumidarabot a széfhez. Az egyik széfet, amelyet feltört, elektromosság védte. Nem volt kellemes érzés. Ám ezúttal semmi sem történt. Még csak sistergés sem hallatszott.

Megacélozta az idegeit, majd bedugta a szerszámait a zárba, és a két tűt ide-oda mozgatva kinyitotta a széfet. Hétéves kora óta meg tudta csinálni. Csupán másodpercekig tartott feltörni a zárat. A széf hangtalanul felnyílt, felfedve a tartalmát: egy köteg összehajtogatott papírt, egy ismeretlen vésettel ellátott ezüstérmét, egy darab fekete fémet, egy emberi körömnek tűnő tárgyat és az óriási gyémántgyűrűt.

Legalább Amberdash nem hazudott. Itt volt. Kierse zsebre vágta a gyűrűt, és vetett egy pillantást a többi holmira. Micsoda bizarrul összeválogatott gyűjtemény! Becsukta a fedelet, gondosan visszazárta a dobozt, hogy ne tűnjön fel, hogy kinyitották, és visszatolta a helyükre a magyalindákat. Felegyenesedve megborzongott. Ez a könyvtár megrémítette. Valami nem stimmelt benne, és nem tudta, hogy micsoda.

– Nocsak, nocsak, nocsak – szólalt meg egy hideg, zord hang az árnyékból –, mit látnak szemeim?

A lány megdermedt, gerincén végigfutott a hideg. A francba! Tévedett. Mégis van otthon valaki.

És most nem volt más, mint egy ragadozó csapdájába esett préda. Hallotta a férfi hangjából. Az akkurátusan precíz nyelvezet volt az, ami idegesítette. Enyhe brit akcentus. Selymesen sima és minden érzelemtől mentes beszéd, csak a puszta, zabolátlan férfierő. Hatalom lappangott sötéten és éhesen minden szótagban.

A pánik utat tört a mellkasába, ahol normális esetben hűvös, nyugodt számítás lakozott. Össze kellett szednie magát, és a kifinomult ösztöneire támaszkodnia. Nélkülük halott volt. Nem volt más választása.

A férfi tett egy lépést a fénybe, alakját a könyvtár zárt ajtaja foglalta keretbe. Sápadt arca csupa éles szög volt, kemény él és sötét árnyék. Arccsontjai magasan ültek, és mintha márványból faragták volna őket, míg a szemét gondosan elfedte a félhomály. Haja koromfekete volt, olyan sötét, hogy szinte beleolvadt a környezetbe.

Kierse vett egy lassú, mély lélegzetet, súlyát áthelyezte a talppárnáira. Közelebb volt az ablakhoz, mint a férfi, és hálát adott bármelyik istennek, aki meghallgatta, aminek köszönhetően előbb odaérhet. Ideje volt alkalmazni a tolvajlás második szabályát: Fuss!

Végigsprintelt a könyvtáron. Az, ami korábban egy tucat hosszú lépés volt az ablakig, most végtelen távolságnak tűnt. Ám ahogy az adrenalin beütött, és a vér egyre gyorsabban száguldott az ereiben, minden más lelassult egy tiszta, éles képpé, mintha lassított felvételt látna. Továbbra is gyors volt, úgy mozgott, mint a villám, köszönhetően az órákon át tartó edzéseknek, ám ez valami más volt. Valami, amit Ethan mindig tisztességtelen előnynek nevezett, amikor öklöztek. A legtöbb kutyaszorítóból ez segítette ki.

Kierse az ablakra összpontosított, amelyen korábban elhúzta a reteszt. Kesztyűs ujjai megragadták a keret alját, és felfelé rántották. A jól olajozott szerkezet hangtalanul engedelmeskedett. A lány növekvő rettegéssel nézett az ugrás elébe. Egy emelet magasról a betonra… Csinált már rosszabbat is, de nem állította volna, hogy élvezte.

A párkányra felkapaszkodva összeszorította a fogát. A magasság szédítő volt. Eszébe jutottak egykori mentora edzései, aki megpróbálta eloszlatni az irracionális tériszonyát, mivel az nem volt jó kilátás egy leendő mestertolvaj számára.

Jason a város összes felhőkarcolója tetején végigsétáltatta.

Háztetőkön kellett ugrálnia.

Lelökte a háztetőkről.

Nem ez volt a legrosszabb dolog, amit valaha tett vele, de most visszahozta a régi érzéseket, a jogos haragot.

Ebben a pillanatban, csakis ebben a pillanatban, Kierse hálás volt neki, amiért ennek az ugrásnak a gondolata nem bénította meg teljesen. Vett egy nagy lélegzetet, és elrugaszkodott.

A levegőben súlytalanná vált a teste. Zuhant, és felkészült a landolásra.

Kurva szar lesz a betonon landolni. Épp tavaly történt, hogy egy rosszul megtervezett eséskor kificamította a térdét, és hetekig bicegett. Ma este nem engedhette meg magának ugyanezt a hibát.

Éppen csak eltávolodott a párkánytól, a gravitáció erősen és gyorsan húzta lefelé, amikor egy kéz nyúlt ki fentről, és megragadta a karját. Hallotta, ahogy a válla pattan egyet, és felsikoltott. Büszke volt az önuralmára, de nem számított erre. Senki, egyetlen emberi lény sem mozoghat olyan gyorsan, mint ez a férfi. Az egyszerűen lehetetlen.

Kierse tehetetlenül lógott a markában, aztán összeszorította a fogát a fájdalomtól, amikor legnagyobb megdöbbenésére a fickó visszarántotta az ablakon keresztül. Ami még ijesztőbb, hogy mindehhez csak az egyik kezét használta. Miután átemelte őt a párkányon, behajította a szobába. Kierse végigbucskázott a szőnyegen. Közben a fülhallgatója kitépődött a füléből, a rádió összetört, és eltűnt a könyvtár mélyén – ennyit arról, hogy szóljon Ethannek, ha bajban van –, mielőtt arccal nekicsapódott a kanapé háttámlájának, olyan erővel, hogy csillagokat látott. Visszafojtott egy nyögést. Sötét haja kibomlott, és az arcába lógott. Megrázta a fejét, hogy eltüntesse az útból a tincseit, de a fájdalomtól össze kellett szorítania a szemét.

Basszus. Ennek nem kellett volna megtörténnie. Minden olyan gyorsan omlott össze, hogy a valóság csak most érte utol azt, amit a teste már tudott az ütésekből és zúzódásokból.

Micsoda erő! Micsoda brutalitás!

Az ő világában ez egyetlen dolgot jelenthetett. Egy borzasztó dolgot: szörnyeteget.

Nem, a mai este nem lesz sétagalopp. Távolról sem.

Néha felfoghatatlan volt a gondolat, hogy olyan a világban él, ahol szörnyek vannak. A dél-manhattani utcákon töltött gyerekkorában a szörnyek csupán egy ijesztő mese szereplői voltak. Számára a férfiak is bőven megtették szörnyetegnek.

Most minden mese valósággá vált.

Tizenhárom éve léptek ki a fényre, és pont olyan gyorsak, dühösek és brutálisak voltak, amilyeneknek a történetek lefestették őket. A szörnyek és az emberek egyszerre szemben találták magukat egymással. Az eredmény körülbelül olyan véres volt, ahogy azt el lehetett képzelni, és a világ gyakorlatilag egyik napról a másikra összeomlott.

Mindenféle-fajta bestia kóborolt az utcákon, és kedvére gyilkolta az embereket. Szörnyek pusztították el a városok nagy részét. Egyre kevesebb volt a menedék. Az élelem még inkább. Rendőrség, tűzoltók, egészségügyi ellátás – ezeket szinte lehetetlenné vált elérni. Az emberek tömegesen menekültek el a városokból, régi bunkerekbe húzódtak, és kipróbálták a vidéki életet. A szörnyek azonban nem korlátozódtak Manhattanre, és a világ gyorsan beszűkült. Kierse szülei már régen meghaltak, amikor a szörnyek megjelentek, ő pedig úgy maradt életben, hogy bekéredzkedett néhai mentora, Jason tolvajcéhébe. Ám a lakosságot megtizedelték, és ha nincs a nemrégiben megkötött szörnyegyezmény, ma már senki sem élt volna.

Kierse pedig éppen most szegte meg a paktumot.

– Bravó – szólt a férfi vészjósló hangon. Kettőt tapsolt, lassan és leereszkedően. Még csak azzal sem törődött, hogy becsukja vagy bezárja az ablakot. Nyitva hagyta, hogy beáradjon rajta a fagyos éjszakai levegő, majd lazán, magabiztosan előrelépett. – Micsoda merész menekülési terv!

Kierse négykézlábra emelkedett. A kificamodott válla tiltakozott. A feje kóválygott. Valószínűleg agyrázkódást kapott. Gen és Ethan dühösek lesznek. A kanapéra támaszkodva bizonytalanul talpra kecmergett. Kissé megingott, és vér csorgott az orrából. Remélte, hogy nem tört el.

Aztán az állát felszegve ránézett a férfira.

Az csak vigyorgott. Egy halálosan briliáns gyilkos. A lány most, a fényben látta, hogy a haja éjkék árnyalatú. És a szeme sem feneketlen sötét volt, ahogy azt hitte, hanem örvénylő szürke, szeszélyes, akár az időjárás, és végzetes, mint az óceán egy hurrikán közepén. Fekete kesztyűs kezét koromszín zakója zsebeibe csúsztatva elindult felé.

Kierse gondolatban próbálta besorolni a férfit a szörnyek fő formáiba: Vámpír, vérfarkas, mer, fantom, alakváltó vagy kobold lehet? Akadtak másfajta szörnyek is, de sokkal ritkábbak, mint például nimfa, főnix, inkubusz/szukkubusz és troll. A vámpírokból áradó hidegből semmit sem érzett. A férfiból még távolról is sütött az ősi tűz. A vérfarkas valószínűbb volt, tekintve a belőle áradó forróságot, bár a lány egyszer együtt lógott egy farkasfalkával, ez a férfi pedig magányosnak tűnt. A fantomok kissé mindig a halál kellemetlen érzetét keltették, mintha bármelyik pillanatban kiszívhatnák az ember lelkét. Trollnak túl kicsi volt. Nimfának túl nagy. Nem volt a közelben víz ahhoz, hogy mer lehessen. Talán egy alakváltó?

– Hogy hívják? – kérdezte a férfi, megállva a lány előtt.

– Semmi köze hozzá.

– Szóval tud beszélni. – A férfi kinyújtotta a kezét, mintha meg akarná vizsgálni a véres orrát, de Kierse ösztönösen hárította a mozdulatot, majd előrelendült, hogy behúzzon neki egyet. Az első bejött. A férfi szemében nyers düh villant, amikor elütötte a kezét az arcától. Aztán úgy védte ki az öklét, mintha a lány meg sem mozdult volna.

– Ez nem volt szép – morogta.

Kierse nem törődött vele. Mélyen lehorgonyzott önmagában, és úgy mozgott, mint a víz. Megkereste a súlypontját, és minden rutinját felhasználva ütött, majd elhajolt, próbálva eltalálni a férfit. Fogást találni rajta, hogy elmenekülhessen.

Ám úgy tűnt, hogy az szinte észre sem veszi az elindított ütéseit vagy rúgásait. Előrelépett, és kitért. Hárított, és visszavágott. Olyan kecses volt a mozgása, amilyet csak hosszú évek gyakorlásával fejleszthetett ki, pedig alig huszonöt éves lehetett, akárcsak a lány.

Néhány perc elteltével Kierse már lihegett. A férfi szája lassú vigyorra húzódott. Játszadozott vele. Nem állt szándékában jottányi lehetőséget sem hagyni neki. Aztán belépett a lány pillanatnyi holtterébe, és megütötte a vállában lévő triggerpontot. Kierse karja bénán lehullt. Képtelen volt felemelni.

A férfi könnyedén felbillentette, és keményen a hátára dobta. A lány tüdejéből hangos süvítéssel kiáramlott az összes levegő. Kóválygott a feje. Nem tudta megmozdítani a karját. A másik válla lüktetett a ficam okozta fájdalomtól. Majdnem egész életében edzett, a szörny mellett mégis amatőrnek tűnt.

– Hajlandó rendesen viselkedni? – kérdezte a férfi ugyanazzal a gyűlöletes mosollyal. Kierse előrehajolt, és válaszul egy csomó vért köpött a szőnyegre. A férfi szeme figyelmeztetően örvénylett. – Ez egy antik darab.

A lány válaszul gyilkos tekintettel meredt rá. Alulmaradt, mégsem tudta elengedni a dacot.

– Baszódjon meg!

A férfi felegyenesedett, és egy nagy bársonyszékre mutatott.

– Üljön le oda, válaszoljon a kérdéseimre, és elengedem. Szavamat adom.

– És mit ér a szava, szörnyeteg?

– Mindent – közölte a férfi olyan zengő hangon, amely egyenesen Kierse csontjaiba hatolt.

Tartalom

A szerző jegyzete

I. RÉSZ – MAGYALKÖNYVTÁR

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Közjáték

II. RÉSZ – AZ ÖKÖRSZEM

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Közjáték

III. RÉSZ – AZ IMMUNITÁS

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Közjáték

IV. RÉSZ – A TÖLGYKIRÁLY ÉS A MAGYALKIRÁLY

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Közjáték

V. RÉSZ – A HARMADIK SZINT

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Negyvenharmadik fejezet

Negyvennegyedik fejezet

Negyvenötödik fejezet

Negyvenhatodik fejezet

Negyvenhetedik fejezet

Negyvennyolcadik fejezet

Negyvenkilencedik fejezet

Ötvenedik fejezet

Közjáték

VI. RÉSZ – A TÉLI NAP-ÉJ EGYENLŐSÉG

Ötvenegyedik fejezet

Ötvenkettedik fejezet

Ötvenharmadik fejezet

Ötvennegyedik fejezet

Ötvenötödik fejezet

Ötvenhatodik fejezet

Ötvenhetedik fejezet

Ötvennyolcadik fejezet

Ötvenkilencedik fejezet

Hatvanadik fejezet

Hatvanegyedik fejezet

Hatvankettedik fejezet

Hatvanharmadik fejezet

Közjáték

Köszönetnyilvánítás

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Helfrich Judit

Előkészítés Helfrich Judit

Korrektúra Harrach Judit

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Cinzel – SIL Open Font License

Cinzel – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Great Vibes – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License