A háromlábú macska

Bogdán István

2024

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

© Bogdán István jogutódai, 2024

A borítót tervezte és készítette

ifj Bogdán István és Rékasi Balázs

Bogdán István

FILAMÉR Őfelsége magánnyomozója

krimimese sorozata:

1 Őfelsége magánnyomozója

2 A háromlábú macska

3 Az Illatozó Karbunkulus

4 A bűvös kör

5 A bűbájos báb

6 Az eladott sárkány

7 Az óriás törpéje

(Filamér magánnyomozó történetei Monteludóban, Ludócia fővárosában, XII. Kajetán király uralkodásának idején játszódnak, az 1970-es években)

1

– Mese az egész. Aki akarja, hiszi, aki nem, az kételkedik. De aki odafigyel, az szórakozhat.

Hiszen a mese arra való. S ahogyan a valóságos és a valószínű vetületei között a lehetséges valótlanság határán egyensúlyozva fittyet hány az élet tenyeres-talpas botlatozásainak, teremt egy más világot, sajátos világot, amelyben a nehézségek csak azért vannak, hogy a hős sorra legyőzze azokat, és a végén tényleg hős legyen.

Utolsó szavaimnak kellő nyomatékot azzal az összesodrott újsággal adtam, amelyiknek egyik cikke kiváltotta ezt a tirádámat. A nyomaték azonban túlságosan jól sikerült, és a földtől csak egy tenyérnyire tudtam elkapni a kakaós csészémet. Szerencsére a kakaó már a gyomromban volt, néhány vajas-, szalámis zsömle társaságában.

Sürgősen eltakarítottam szerény reggelimnek végső maradványait, visszaballagtam az irodába, és megálltam a nyitott ablaknál. De nem volt alkalmam, hogy Ludócia szépséges fővárosának, Monteludónak az elémbe táruló látványában gyönyörködjem, mert megszólalt a telefonom. Néhány pillanatig találgattam, ki a csoda lehet ez a kora reggeli zavargó. Aztán úgy oldottam meg a találós kérdést, hogy felvettem a kagylót.

– Tessék! – jelentkeztem.

– Halló! Filamér magánnyomozó iroda?

– Igen – a férfi labilis hangja fokozta kíváncsiságomat, megkérdeztem hát. – Ki beszél?

– Filamér úrral szeretnék beszélni – jelentette ki a férfi.

– Értem, de kérdés, hogy ő szeretne-e magával. De addig bizonyosan nem hajlandó, amíg nem tudja, vele ki akar beszélni.

– Azt majd neki fogom megmondani! – megpróbált erélyes lenni, de még labilisabb lett.

– Akkor már teheti – biztosítottam.

– Tehát Filamér úrral van szerencsém beszélni személyesen?

– Van szerencséje. És személyesebben csak akkor lehetne, ha a személyemet lehetne még fokozni. Ez természetesen nem csak nyelvészeti, hanem ténykérdés is – hadartam.

– Ho-hogy tetszett érteni? – labilizált a férfihang.

– Azt majd akkor árulom el, ha kilép az ismeretlenségnek kétes homályából... Ki beszél?! –

kérdésem hangsúlya azonnal választ hozott.

– Itt Haralampón...

– Kicsoda? – vágtam közbe. – Nem értem! – dehogynem értettem, de miért ne ismételje, olyan jól hangzott.

– Haralampón, Teofór gróf úr őméltóságának személyi titkára.

A számban lobogó cigaretta akadályozta meg füttyentésem. Aha! Kezdetnek tűrhető.

– Mondhatja a többit is – biztattam, de erre még labilisabb lett.

– A...a...a... – teljesen belegabalyodott, segítettem neki.

– Gondolom, meg kell mondania, miért hív?

– Persze! ... Szóval, Teofór gróf úr őméltósága általam arra kéri Filamér urat, hogy szíveskedjék azonnal eljönni. Rendkívül fontos ügyről van szó.

– Ehhez nekem is lesz értékelő megjegyzésem.

– Számíthat tehát Filamér úr megjelenésére?

– Az attól függ, hogy én számíthatok-e megbízásra?

– Ó, természetesen! Hiszen éppen erről van szó. Ezért kéreti önt a gróf úr. Fontos és sürgős ügy.

– Nő?

– Hogyan tetszik mondani?

Nehogy ismét labilizáljon, megmagyaráztam.

– Feleségeket nem figyelek meg. Válóperes ügyet nem vállalok.

– Aha! Értem. Szó sincs erről. A gróf úr még nőtlen. Egészen más természetű az ügy.

– Rendben van, megyek.

– Most rögtön tetszik indulni?

Reggel ide, reggel oda, én olyat lendültem, hogy a magántitkár úr elfelejtett még labilizálni is.

Azért sem indultam rögtön. Berámoltam az aktatáskámba az ügyindításhoz szükséges cuccot.

Aztán kiraktam az egészet. Majd visszaraktam. Percekig tűnődtem azon, vigyem-e a 38-asomat.

Mellette döntöttem. Bevált gyakorlati elv volt, hogy ha ilyenkor habozok, akkor viszem. Menetkész lettem, tehát mentem.

Mire kikászálódtam VW-mmel a garázsból, egészen elpárolgott a labilizáló Haralampón okozta dühöm. Átváltottam tehát a gazdájára, és azon gondolkoztam, mit tudok én erről a Teofór grófról?

Nem sokat. Neve közismert és talán... köztisztelt is. Több szociális intézmény alapítója és fenntartója. Aztán... No igen, földbirtokos és több ipari társulat igazgatósági tagja, s valamelyiknek vezérigazgatója... Ha jól emlékszem. Pénzes pacák tehát... De mit tudok még?

Fővárosi palotájában, ahova tartok, gyakran rendez irodalmi esteket, s ezeket bárki látogathatja.

Valamelyik birtokán viszont furcsa állatversenyeket tart, ezek viszont zártkörűek. Aztán...

Olyan hirtelen kellett fékeznem a kocsim előtt átfutó ürge miatt, hogy rábuktam a kormányra és lefullasztottam a motort.

A mögöttem felzendülő huppogatásra kikapcsoltam a dumát és bekapcsoltam a kocsit. Sodródtam a forgalommal célom felé.

A Teofór palota csendes mellékutcában terjeszkedett lombdús park közepén. Mint ez már lenni szokott régi családoknál, az ősi tanyához, az előd fészkéhez, az utód valamit mindig hozzáragaszt.

Ritkán avatott kézzel. Ez a palota a kivétel kegyét élvezhette. Egyike volt Monteludó legszebb épületeinek. A köztudomást ismételtem csupán magamban, amikor a kertkapu előtt parkoltam, mert innen alig láthattam az épületet.

A kapuhoz ballagtam és megnyomtam a csengőt. Mire a kaputelefon megkérdezte, ki az?

Megmondtam. Szíves türelmemet kérte. Adtam, de megvárakoztattak. Már fordultam, amikor a távbeszélő zümmögésére megnyomhattam az ajtó gombját és beléptem.

Az út hatalmas fák között kanyargott a palota felé, de nekem mérgemben nagyobb kedvem volt a járatlanhoz. Toronyiránt mentem.

A kapuban inas várakozott rám, kalauzolt tovább. Néhány lépcső, folyosó viselte lépteinket, majd egy kisebb terembe bocsátott és távozott.

Kifogástalan öltözetű, jó tartású, idősebb férfi jött elém. Dús oldalszakálla között méltóságteljes udvariassággal tompított félmosoly terült szét. De csak az arcizmok munkája volt. Mély, barna szemének szomorúsága hazudtolta.

– Filamér úr – kissé meghajolt – bizonyára megengedi, hogy bemutatkozzam. Balambér vagyok, őméltósága Teofór gróf úr háznagya.

Komoran biccentettem, hogy én is előkelő legyek.

– Arra kérem, szíveskedjék velem fáradni – indult meg Balambér háznagyi mozdulatokkal a terem másik ajtaja felé. Kinyitotta az ajtót, és bejelentett. Beléptem.

Tágas dolgozószoba volt akkora rendetlenséggel, amekkora belefért. Ablak közelben íróasztal, tetézve iratokkal. Mögülük bozontos férfifej kandikált felém. S ahogyan szögletes mozdulataival kikászálódott, megszüntette nyugalmi állapotukat. Ahány, annyifelé. Segíteni akartam, de olyan hevesen tiltakozott, hogy felhagytam szándékommal.

Amikor végzett vele, szinte vonalakba szögletesedett, még bozontosabb lett, mint volt. Zavart mosolya nem is érvényesülhetett.

– Ugyebár Filamér úrhoz van szerencsém? – tekintetében ott türelmetlenkedett az igenlő válasz kívánsága, megnyugtattam hát.

– Ugyebár. S ha én Filamér vagyok, akkor ön Haralampón, a titkárok gyöngye.

– Hogy tetszett ezt kitalálni? – labilizálta, gesztusokkal kísérve.

– Még többet is kitalálok, ha megerőltetem magamat. De térjünk a tárgyra. Vezessen a gróf úrhoz. Remélem, ő következik, – megfogtam a kabátja hajtókáját – mert már unom, hogy staféta-botozzanak velem. Gyerünk! Epedve vár a gróf úr, és én viszont!

Szeme kerekre tágult, szája mozgott, de hangot nem hallottam. Aztán csuklani kezdett, ezt viszont hangosan.

Feleslegesnek tartottam azon gondolkozni, hogy mitől lett ez titkár? Csodálkozásánál hagytam.

Megcéloztam a szoba másik ajtaját, és határozott léptekkel megindultam. De megelőzött. Két kezét kitárva az ajtó elé állt.

– Be...be...be...beje... – nem hagytam, hogy folytassa. Ballal szelíden félretoltam, jobbal kinyitottam az ajtót és beléptem. Majd én bejelentem magamat, eredetiben.

A tágas, világos terem harmóniája megnyugtató volt a titkári szoba rendetlensége után. A fehérre meszelt boltozat az időtől feketült falborításra, és a sok generációt kiszolgált bútorokra halvány ellenfényt sugározva, kellemes hangulatot vibráltatott a teremben.

Stílustörés sehol, pedig négy stílus keveredett benne. Jobban szemügyre nem vehettem, mert az egyik ablakmélyedésben álló írópulpitus mellől egy férfi fordult felém csodálkozva.

Nem vitás, Teofór gróf meredezett rám. Hogy megpillantottam, tudatomba ugrott, láttam már a képét az újságokban, de azért megnéztem magamnak.

Legfeltűnőbb az volt rajta, hogy nem volt rajta semmi feltűnő. Tucat külső. Szabvány alkaton szolidan elegáns öltözet. Napbarnított arca minden grófiasságot nélkülözött. De amikor megszólalt, egyszerre jellegzetes lett: kenetteljes. Pedig amit mondott, tökéletesen összefüggéstelen volt.

– Hogyan...?! Ugyan!... Ha nem tudnám azt... No, de kérem!... Mindig mondtam... Ez, ez nem lehet... És ha már így...

Megszántam magamat és az újabb szóközi szünetet kihasználva közöltem vele a lényeget.

– Filamér magánnyomozó – biccentettem. – Mivel én a munkámból élek, az időm drága. Gróf úr titkára, Haralampón úr viszont olyan hosszú lejáratú, mint egy jobb kölcsön. S mivel a gróf úrnak is sürgős a velem való beszélgetés, saját kezűleg nyitottam ki az ajtót, s magam jelentettem be magamat. Itt vagyok. Miről van tehát szó?

Nevem hallatára egy mosoly zavarta el arcáról a megrökönyödést, s hogy befejeztem, melegen jattolt velem.

– Rendkívül kedves öntől, tisztelt Filamér úr, hogy szerény kérésemnek ilyen gyorsan eleget óhajtott tenni. Igen, köszönöm önnek... Tessék, parancsoljon, foglaljon helyet – leültünk egy csinos kis asztalka mellett unatkozó két öreg karosszékbe. – Cigaretta, szivar? – kattintotta fel egy könyvburkolatú doboz fedelét.

Megnéztem az állományt.

– Köszönöm, gróf úr, de ez nekem gyenge.

Rágyújtottunk, ki-ki a magáéból, tüzet azonban ő adott. De micsoda öngyújtóból! Ez lehetett a csiholós tűzszerszámok őse. Ragyogó múzeumi tárgy.

Teofór észrevette bámulatomat.

– Érdekes, ugye? Kedvenc darabom – szeretettel megveregette, mint csikós a lova nyakát. – Még a dédapámé volt. Akkoriban újdonságnak tekintették.

Röpke percekig ketten bámultuk a kedvencet, aztán eltüntette a zsebébe, én pedig megbiztattam Teofórt.

– Holt szorít a cipő, gróf úr?

Előbb rám, majd a cipőjére nézett. Nehogy megismételje, népszerűbb lettem.

– Mi az a rendkívül fontos ügy, amiért beszélni óhajt velem?

– Ó, az tényleg nagyon fontos. Különben, meghiheti, nem bátorkodtam volna megzavarni nyugodalmát.

– Tehát? – néztem rá biztatóan, mert úgy tapasztaltam, hogy ebben az ősi házban ősi módon közlekedik a beszéd is. De Teofór ragaszkodott a maga üteméhez.

– Nagyon fontos, kedves Filamér úr, rendkívül fontos számomra... Arról van szó, hogy szeretném... szeretném... – cigarettája füstjétől akarta megtudni, mit is szeretne. Két szippantásra volt szüksége, hogy az inspirációt megkapja.

– A testvérem, az én drága jó testvérem... Eltűnt! Őt kell megkeresnie!

– Ez a rendőrség feladata, gróf úr.

– Semmi esetre se! – riadt lett, mint a kányát látó kotlós, hadonászó két keze hessegette a gondolatot. – Nem tartozik rájuk! Ez családi ügy. Arról van szó, hogy az én drága jó testvérem...

– Bocsánat! – állítottam meg. – Neme?

– Hogyan érti ezt? – arckifejezése még grófszerűtlenebb lett.

– Ahogy mondtam. Mi a neme? Fiú vagy lány a testvére?

– Fiú! – örült meg a magyarázatnak. – Fiú, persze, hogy fiú... Azaz, hogy férfi már ebben a korban, amiben vagyok. Mert ő az én ikertestvérem... Arról van szó,... – a riadalom búvóhely után szaladgált az arcán, de nem talált – hogy az én drága jó testvérem tegnap nem jött el hozzám!

Dühös lettem. Nem titkoltam. Észrevette a vészjeleket, és ijedten hadonászott az orrom előtt.

– Várjon, várjon! Kedves Filamér úr! Szíves türelmét kell kérnem, tudnia kell még valamit.

Tegnap volt a harmincadik születésnapunk. Márpedig e napot kicsi gyermekségünk óta mindig közösen ünnepeljük meg. Eddig csak két alkalommal nem tudott eljönni, de az egyiknél táviratozott, a másiknál telefonált. Ez volt az első eset, hogy értesítés nélkül elmaradt.

Nem tehettem róla, de a kenetteljes modorban kifejezett szomorúságtól arcizmaim rángatóztak.

Gyorsan cigarettára gyújtottam.

– Ezek szerint nem laktak együtt? – fújtam a füsttel együtt a kérdést.

– Nem. Az én drága jó testvérem, Teofán már évek óta külön él. Ő ugyanis... – kézmozdulata, hangsúlyával szinkronizáltan, elnézést kérő volt – ugyanis... hát... festő... – ijedten figyelte arcomon a hatást, s amikor nem találta, folytatta. – Boldogult apám, Teokár gróf annak idején mindent elkövetett, hogy erről a... Szóval, hogy lebeszélje. Természetesen én is segítettem e szándékát megvalósulni, de hasztalan. Teofán makacs volt, mint egy... egy... Szóval, inkább elment hazulról...

Rendkívül kínos helyzet volt, gondolhatja.

Gondoltam. De inkább csak gondoltam, amit gondoltam.

– És azóta külön él?

– Igen. Apánk halála után sem jött haza, pedig többször kértem. De hát ő... festő. És a festők, mint Lenikóz, a költő fogalmazta „furcsa, önfejű népek”. Tudja?

Most tudtam meg. Azt viszont tudtam, hogy kérdése költői volt. Vártam tehát, hogy folytassa.

Tette.

– Tudja, az a helyzet, hogy... – a szünet éppoly zavart volt, mint kézmozdulata – a grófi címét nem használja. Viszont festőtársai ráragasztották a Gróf nevet. Sokan csak e néven ismerik. Így aztán kevesen tudják, hogy ő az én ikertestvérem... Ez persze nem baj, érti?

Tökéletesen értettem, de ezt a kérdést is költőinek ítélve, nem válaszoltam rá, hanem tovább kérdeztem.

– Na és az anyagiak?

– Úgy érti, hogy?... – nézett rám meglepődve.

Bólintottam. Értette ő, mit értettem én.

– Nos... – cipőjére siklott tekintete, de lecsúszott róla olyan ragyogó volt. – Kissé kínos erről beszélni... Ugyanis Teofán... hogy úgy mondjam, nem reflektált a családi vagyonra. Még kisebb összegek átvételét is megtagadta. Azt mondta... – belehallgatott a szoba csendjébe. – Szóval kínos ügy, mert hát én itt... – széles körbe lendülő keze az egész grófi udvartartást érzékeltette. – De mit tehetek?.. Megpróbáltam anyagi körülményeiről informálódni, de valahogy megtudta és... Nem tudom, hát hogyan van anyagilag, de sejtem – kenetteljes modora ismét recitativált – és ez a sejtelem, mint Tomán fogalmazta „fekete szárnyak árnyékaként aggodalmat hajszol lelkem megriadt mélyén”... Szegény, drága jó testvérem, szegény Teofán!...

– Úgy gondolja a gróf úr, hogy nyomorog?

Felhördült.

– Ugyan! Azt nem! Akkor már erőszakkal is segítenék rajta. Csak hát az én életmódomhoz viszonyítva... Képzelheti.

Meg sem próbáltam. Egyébként is felesleges fáradtság lett volna ilyesmivel terhelni a fantáziámat. Volt annak egyéb dolga. S hogy segítsem munkáját, a tárgyra lőttem. Úgy láttam, érdemes.

Elővettem táskából a legmagasabb tarifájú megbízó űrlapot, és a grófi marokba nyomtam.

– Tessék ezt értelemszerűen kitölteni!

Teofór elébb rám, aztán az űrlapra meredt, majd váltogatta a meredést. Nem volt üdítő látvány, de hagytam. Dolgozzon ő is.

– Ez...ez annyit jelent – kezdte – hogy...hogy..?

– Hogy – biccentettem. – De tessék előbb gondosan elolvasni, mert kitöltés és aláírás után reklamációt nem fogadok el!

Az emberek többsége ideges lesz, ha űrlapot kell kitöltenie. Teofór azonban a kivételekhez tartozott. Határozottan élvezte. Műgonddal töltögetett, meg kellett sürgetnem. De ez nem zavarta.

Hangosan elolvasta az egyes kérdőpontokat, s mondta az adandó választ. De mielőtt beírta volna, megkérdezte, megfelelő-e? Olyan ideges lettem, mint amikor fizetnem kell, és nincs egy vasam sem.

Három mély légzés azonban visszahozta a hidegvéremet, és a műgondban rálicitáltam Teofórra.

– Na! – nyújtotta át az űrlapot. – Tessék! – elővette tárcáját, abból a bankókat és guberálta. – Ez pedig a kívánt előleg. Mire van még szükség?

– Pillanat! – megolvastam a pénzt és a megbízólevéllel együtt eltettem. – Hogy mire van még szükségem?.. Fényképet, lakáscímet, s néhány kérdésemre feleletet kérek még.

Teofór az írópulpitushoz ment. Fiókjából kivett egy nagy kazettát, abból egy kisebbet. Mindkettőt a pulpitus ferde lapjára tette. Csakhogy a nagyobbnak ívelt volt a feneke, és hatott rá a nehézségi erő. Meglepődve regisztráltam a kenetteljes modor mellé egy profi kosarashoz méltó, ragyogó reflexet, ahogy Teofór az utolsó pillanatban elkapta. Benyomta a fiókba. A kisebbikben néhány percig mutatott, majd egy fényképpel jött vissza.

– Megfelel? – nyújtotta oda.

Céhbeli fotós műve volt, jellegzetes arckép és megszólalásig hasonlított Teofórra.

– Honnan tudja gróf úr, hogy ez Teofán és nem ön? – nézegettem az élő és az élettelen példányt.

Teofór elmosolyodott.

– Az öltözetről vallott felfogásunkon kívül – megfordította a fényképet – a dedikáció kétségtelenít... Körülbelül két hónapja készült, kölcsönös ajándékként.

– Értem – örömmel nyugtáztam Teofán kézírását, de miért ne legyen mellette az ikertestvéréé is?

– Legyen szíves ráírni a lakcímet – adtam vissza a fotót. – Így legalább együtt az egész.

Leült és ráírta. Még a kézírásuk is hasonlított. Zsebembe süllyesztettem a képet.

– Most pedig azt legyen szíves elárulni, mikor látta utoljára Teofán urat.

– Mikor? – belebámult az elmúlt napok homályába. – Nem is tudom... talán egy hete, hogy láttam.

De lehet tíz napja is.

Úgy gondoltam, az érzékszervek szerepét nem árt megkülönböztetni.

– És mikor beszélt vele utoljára?

Megörült a kérdésnek.

– Hány órakor kellett volna jönnie?

– Délben. Ez volt a szokásunk. Ebéd előtt elbeszélgettünk, és az ebéd egy órakor van.

– És tegnap mikor volt?

– Kettőig vártam rá, akkor elküldtem a lakására a sofőrömet...

– Telefonja nincs?

– Nincs. Nem szereti. Azt mondta... – nem érdekelt, közbe kérdeztem.

– És aztán?

– Aztán, amikor a sofőr azzal a hírrel jött vissza, hogy Teofán nincs otthon, úgy fél három körül

megebédeltem. Sajnos egyedül. Szomorú születésnapi ebéd volt... – felugrott a helyéről és az ablakhoz sietve folytatta. – Az én drága jó testvérem!...

A nyitott ablak világos foltja, s Teofór sötét alakja, a szoba csendje, s a hancúrozó rigók beverődő

vidám lármája együttesen olyan ellentétet adott, mint a kenetteljes modorban kifejezett szomorúság.

Megbiztattam.

– Folytassa, gróf úr!

Nem akarta. Az ablakból elébe táruló látványon legeltette a szemét. Én meg rajta. Ez idegesítette, így inkább folytatta.

– Nos, ebéd után elküldtem Haralampónt a lakására... Azért nem mentem én, mert arra gondoltam, hátha mégis jön, és akkor legyek itt... És az idegességtől pokoli fejfájást kaptam. Le kellett feküdnöm... Tudja, ilyenkor csend és sötétség kell, meg fájdalomcsillapító és altató. De meghagytam, hogy ha Teofán jön, vagy hírt tudnak róla, keltsenek föl. Ugyanis a sofőrt megbíztam, óránként menjen el a lakására érdeklődni, este kilencig, de, sajnos!... – nagy sóhaja felém fújta cigarettája füstjét, visszafújtam. – Sajnos – ismételte meg – nem volt okuk arra, hogy felkeltsenek. De Balambér kétszer is benézett hozzám, nyugtalanította állapotom.

– Magától ébredt fel tehát, gróf úr?

– Igen – tekintete még mindig szemrehányó volt. – Tíz körül. És amikor meghallottam a jelentéseket, elhatároztam, hogy szakemberre bízom az ügyet. Felhívtam az ABC klubban Nicefór nagyherceget, tud-e ajánlani valakit? És amikor azonnal közölte az ön nevét, bevallom, röstelkedtem.

Nekem is eszembe juthatott volna, hiszen azzal a szolgálattal, amelyet Őfelségének, XII. Kajetánnak tett, egész Ludócia háláját kiérdemelte –szavaiból kicsorduló kenetteljesség egészen elöntött, fulladoztam. – Bocsánatot kell kérnem öntől, hogy megfeledkeztem róla, de drága jó testvérem helyzete annyira felizgatott, és... és a fejfájásom sem múlt el egészen, szóval megérti?

Megértettem, de nem mutattam. Úgy gondoltam, ezt kívánja az etikett.

– Nos – folytatta kényszeredetten, – azonnal kiadtam Haralampónnak az utasítást, hogy holnap, azaz ma reggel kérje meg önt, fáradjon el hozzám. És mivel nemcsak erre volt szíves, hanem el is vállalta az ügyet, nagyon-nagyon köszönöm önnek.

Hosszan szorongatta a kezemet. Hogy befejezze, kicsit lelkesedtem én is. Amikor befejeztem, azonnal elengedte a kezemet és megpróbálta ujjait szétnyitogatni. Annyira odafigyelt, hogy kétszer kellett megkérdeznem.

– Kik a barátai Teofánnak?

– Barátai? – tapogatta az ujjait. – Fogalmam sincs róla.

– Barátnők?

– Kedves Filamér úr!.. – felháborodása csírában maradt. – Persze... szóval, az a helyzet, hogy amióta Teofán elment hazulról, teljesen külön életet él, és erről az életről én semmit sem tudok.

Semmit, mert Teofán magatartásából feltételezem, nem akarja, hogy tudjak róla.

– Értem – felálltam, hónom alá csaptam a táskám. – Akkor én végeztem is. Jelentkezem, ha tudok valamit. Tiszteletem, gróf úr – biccentettem.

Kezet nyújtott, de rögtön visszarántotta, majd elszántan odanyújtotta. Finoman kezeltem. Láttam a szemén, hálás volt érte.

– Feltétlenül várom jelentkezését. De rendkívül megnyugtató volna számomra, ha akkor is jelentkezne, ha még nem tud semmit.

– Kérem. Ha telefon közelben leszek, referálok nyomozásom eredménytelenségéről is.

Ki akart kísérni, de lebeszéltem róla. Nem szeretem, ha kísérgetnek.

A titkári szoba felé távoztam. Az ajtó kifelé nyílt. Hirtelen kitártam, ahogyan ilyen helyen illik.

Éreztem, hogy valamit félre sodrok vele.

2

Gondosan becsuktam az ajtót, aztán megfogtam a falhoz lapult Haralampónt és az ablakhoz vezettem. Engedelmesen jött utánam. Amint elengedtem a kabátját, rögvest labilizálni kezdett, de leintettem.

– Aki fülel, jól füleljen, különben fülön fogják. És ez még a jobbik eset, mert fültövön is vághatják... No, fiacskám, halljuk a mesét!

Nem értette, megmagyaráztam.

– Miért hallgatóztunk?

– Ki... ki... kezdte, befejeztem.

– Annak fele bűn, a másik fele pedig gyakran veszélyes. Önveszélyes. A legjobb esetben frászt kaphat.

Érdekes, ezt megértette.

– Csak nem a..akar?!..

– Megérdemelné. De most elengedem a büntetést, pedig duplán megérdemelné. Másodszor az ügyetlenségéért – úgy állt előttem, mint akit a balsors régen tép. Megszántam. – Tehát kíváncsiak voltunk. Eddig rendben. De mire voltunk kíváncsiak?

– A..arra, hogy... mi... mi...

Meguntam. Megmondtam.

– Ha véletlenül nem hallotta jól, akkor most hallhatja. Vállaltam az ügyet. Megkeresem Teofánt.

Két kézzel szorongatta a kezem, s megtalálta a hangját.

– Nagyon-nagyon köszönöm önnek. Nem is hiszi, és ha hiszi, bizonyára nem érti, hogy én miért örülök ennyire ennek. Teofán úr olyan rendes ember, és én... hogy úgy mondjam... – ismét belezavarodott, de témánál voltunk, nem engedtem kunkorodni.

– Kedves Haralampón úr, segíthet Teofán megkeresésében, ha kérdéseimre értelmesen és folyékonyan válaszol.

Hát, nem úgy válaszolt, pedig mindent elkövetett. De az kevés volt. Csak annyit tudtam meg tőle, hogy Teofán csupán külsőre hasonlít Teofórra, belsőleg nem. Ezt javára írtam. Mármint Teofánnak.

Haralampón nyöszörgéséből még csak annyit vethettem ki, hogy Teofán jópofa fickó, nemcsak kitűnően fest, hanem remekül rajzol is.

– Egyszer, jókedvében – szőtte keservesen a szót – rólam is készített arcképvázlatot... Tessék csak várni, megmutatom! – íróasztalához szögleteskedett, kirántotta a fiókjait, egyiket a másik után, végig kotorta valamennyit. – Hová is tettem? – tovább túrt. – Persze!.. A szekrény fiókban van... – kirántotta azt is, s az a földig ért. Letérdelve kotort benne. – Itt van! – s ahogyan felugrott, majd hasra esett a fiókon. – Tessék! – nyújtotta át a félíves rajzlapot.

Vitán felül, Teofán remekül rajzol és fejlett humorérzékkel. Haralampón portréja ragyogó volt.

Olyan karikatúra, amelyik már arckép. Haralampón szinte kilabilizált a papírról.

Tovább faggattam az eredetit. Nem sok eredménnyel. Közölte, Teofór parancsára még tegnap felhívta telefonon a tuberói kastélyt, de ott sem tudtak semmit Teofánról. Ezen nem is csodálkozott, mert Teofán amióta külön él, sosem látogatta meg a birtokot.

Többet nem sikerült kipréselnem Haralampónból. Pedig mindketten beleizzadtunk. S már szedelőztem, amikor még egy kérdés kikívánkozott.

– Megmondhatná legalább azt, hogy a gazdája miért ítéli megvetendő foglalkozásnak a festőét, amikor egyébként a művészetet becsüli, legalábbis az irodalmat.

– Hogyne tudnám a választ! – és megeredt a nyelve. – Mert a festészet, ahogyan Dulakér fogalmazta „kézzel vet vonalakat, mázol szerteszéjjel színeket, szavakat soha nem szól”. Míg az irodalomban... idézem Lenikózt: „az érzelem szóba szökken, a gondolat mondatra száll”. Hajdanában a festő kézműves volt, a költő udvarképes valaki. Vagyis hát, hogy egyértelműen fogalmazzam, az irodalom nemes, a festészet nemtelen valami – hajába túrt. – Meg kell mondanom, hogy ez a Teofór gróf úr őméltóságának álláspontja, melyet én soha nem osztottam. Mert ugyancsak Dulakér mondja...

Leintettem, nekem ne mondja. Viszont kezdtem érteni, mitől titkár itt ez a Haralampón. Hogy megbizonyosodjam, rákérdeztem.

– Csak ettől a két költőtől tud idézni?

Felháborodottan meredt rám.

– Filamér úr! Hazánk valamennyi költőjének valamennyi költeményét betéve tudom! Hazánk valamennyi írójának valamennyi művéből tudok idézeteket! S ez a helyzet a külföldi jelesebb írókkal és a költőkkel is – olyan keményen koppantak szavai, mintha sosem labilizált volna. – Minden elismerésem Teofór gróf úr őméltóságáé, irodalmi ismereteiért, de az igazság kívánja megmondanom, gyakorta van alkalmam kisegíteni őt e területen. Elfogultság nélkül állíthatom –

felkiáltójellé merevedett – , hogy nincs Ludóciában még egy ember, aki úgy ismeri az irodalmat, mint én!

Gratuláltam. Melegen. Melege is lett. Aztán otthagytam, költőieskedjen magának, meg a gazdájának.

Mikor becsuktam a titkári szoba ajtaját, már várt rám Balambér. Szomorú szemeiben oly nyilvánvalóan kunkorodott ki a kérdés, amelyik azt is elárulta, hogy tudja, mi járatban vagyok, hogy meg kellett nyugtatnom.

– Vállaltam az ügyet Balambér úr, előkerítem Teofánt.

Fegyelmezettsége tökéletes volt. Csak szemében változott az érzelem, amikor enyhén meghajolt.

– Ezt kétségtelennek tartom, Filamér úr.

– Persze, segítségre van szükségem.

– Rám mindig számíthat, uram.

– Teszem is. Kezdem is. Mit tud – böktem meg mutatóujjammal a zakója legfelső gombját – Teofán tartózkodási helyeiről, megnevezheti-e barátait?

Balambér szemébe visszaszökkent a szomorúság.

– Ó, uram! Ha sejtelmem lenne, már tegnap felkerestem volna ezt is, azt is. Csak a lakását ismerem. Teofán gróf úr...

– Nem gróf – vágtam el mondatát.

– Nekem az marad, uram... Szóval Teofán gróf úr megtisztelt azzal, hogy volt kegyes elfogadni látogatásomat több alkalommal is.

– Régóta ismeri őt?

– Ó, uram! Egy évesek voltak a kis grófok, mikor idekerültem. A boldogult grófnő gyakorta rám bízta őket, míg itt a parkban játszadoztak. Teofán gróf úr különösen szeretett – az emlékezés öröme legyűrte fegyelmezettségét, mosoly suhant az arcára. – Bár csak néhány perccel volt idősebb, de sokkal elevenebb volt, mint Teofór gróf. Sokat lovagolt a hátamon, én voltam a táltos – mosolya szélesedett – és meg is kellett táltosodnom – észrevette mosolyát, visszakényszerült háznagyi fegyelmezettségébe. Sajnáltam.

– Ma is szereti még magát?

Balambér tekintete kérdőjelem után szalad.