Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

1

2

3

4

5

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Reinhold Conrad Muschler

A SZAJNA ISMERETLENJE

fordította:
Németh Andor

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-951-6 EPUB
ISBN 978-963-559-952-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
Die Unbekannte

első kiadás: 1934.
az elektronikus változat az 1936. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító
Vincent van Gogh (1853 – 1890)
Hidak a Szajna fölött
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1

Mikor nagynénje, Marceline Mignard meghalt, Madelaine Lavin a maga ura lett. Mivel rokonai nem voltak és nagynénje halála előtt néhány héttel betöltötte huszonegyedik évét, senki sem szólhatott bele a dolgaiba. Háztartását feloszlatta, csekélyke pénzét felvette és hátat fordított szülővárosának, Pertuis-nek. Végre megvalósult élete álma: meglátja Párizst. Szendén elmosolyodott. Úgy érezte, hogy a nap végre kisüt és melengeti. Madelaine Lavint sok bánat érte már életében. Atyja gimnáziumi tanár volt és tartalékos huszárkapitány. Behívták fegyvergyakorlatra, leesett a lováról és szörnyethalt. Madelaine nem ismerte apját, jóval a szerencsétlenség után született. Anyjának csak halvány, szomorú arcára emlékezett. Anyját, Françoise Lavint hatéves korában vesztette el. Ekkor vette Marceline Mignard magához. Nagynénje rideg teremtés volt. Urát, aki fiatal katonatiszt korában Marokkóban szolgált, megrontották a nők. Marceline gyűlölte a férfiakat és húgától is igyekezett távoltartani őket, hogy meg ne környékezzék. Napjaik egyformán teltek. Madelaine apja kalandos természetét örökölte. Maxime Lavin bebarangolta Ázsiát, Afrikát s nagyjelentőségű növénytani kutatásokról számolt be tanulmányaiban, mielőtt a tanári pályára lépett. Utazásai felemésztették kis vagyonát; a tudós függetlenségéről le kellett mondania. Madelaine mindig vágyódott arra, hogy Párisba kerülhessen és ott végezhesse a tanulmányait, azonban nénje hallani sem akart róla. Páris romlott és erkölcstelen - mondogatta - nem fiatal lánynak való hely. Mindössze annyi engedményt tett Madelaine-nek, hogy beadta egy avignoni nevelőintézetbe. Madelaine jól érezte magát ott, első tanuló volt, nyelvekben és matematikában messze maga mögött hagyta osztálytársait. Erősen bizakodott, hogy nagynénje most már majd elengedi Párisba. A néni rideg ellenkezése elhervasztotta reményeit. Pedig már arról álmodozott, hogy iparművésznő lesz, mert jól tudott rajzolni, ki akarta képeztetni a hangját, mert szépen énekelt, elhatározta, hogy mihelyt Párisba kerül, akkor… Nem tudta volna megmondani, mihez kezd, csak honvágya volt Páris után. A jelentéktelen Pertuist senyvesztő börtönnek érezte. De ellenállt a kísértésnek, legyűrte vágyait. Friss volt és fiatal, a házimunka nem merítette ki, mindenre maradt ideje. Ha a néni, aki rosszallta unokahúga művészi hajlamait, sétálni ment, Madelaine olvasott, zongorázott, énekelt.

Ma már minderre úgy emlékezett Madelaine Lavin, mint egy rossz álomra. Eredeti szándékait megváltoztatva, nem utazott egyenesen Párizsba, hanem előbb megnézte Marseille-t, mert sokat hallott erről a városról. így akart felkészülni a nagy élményre, a csodára.

A Cours St. Louis hömpölygő elevensége magával sodorta, egy új világba került. Az ajtók becsukódtak mögötte, még arra sem maradt ideje, hogy elmúlt napjait visszaidézze maga elé. Nem törődött a lármával, sodortatta magát, utat tört az emberáradatban. Az ékszerkirakatok villogó kincseit hideg közönnyel szemlélte. Csak az egyszerű ékszereket kedvelte, azokat, amiket az anyjától örökölt. A divatszalonok kirakatai művészi gyönyörűséggel töltötték el, de nem vágyódott a kiállított modellekre. Maga varrta ruháit és elégtétellel állapította meg, hogy divatosak, ízlésesek.

Ha ilyen szalont nyithatnék Párizsban… - villant át a fején.

Akkor állandóan elegáns hölgyekkel érintkeznék, akik egyben előkelőek, műveltek és elragadok. Férfitekintetek súrolták, nem értette lobogásukat. Senki sem szólította meg. Nyíltság áradt belőle, s megóvta a tolakodóktól.

A sétálók áradata a Cannebiére-re sodorta, végül lekerült a kikötőbe. Kíváncsi szomorúsággal pillantott széjjel. Először látta a Földközi-tengert. Kiábrándító látvány volt, de azzal vigasztalta magát, hogy a kikötő csak egy elkerített kis része az óceánnak, amelyen egyszer bizonyára hajózni fog még. A kikötő nyugtalan élete lekötötte figyelmét. Innen indulnak messzi, kalandos utakra az emberek. Anyja szeretett utazásokról mesélni, nagynénje irtózott tőlük. A hajóóriások kifutnak utasaikkal a tengerre, napokig nem látnak egyebet, csak vizet és eget, aztán feltűnik a látóhatár peremén a fantasztikus idegen part: Algír, Marokkó, a Kanári-szigetek, amikről már annyit olvasott. De ha el is fogta a vágy a távoli partok után, csak pillanatnyi fellobbanás volt. Igazában Párisba vágyódott. Páris a világ szíve, az élet értelme, életének beteljesedése! Párizs! Szelíd mosoly ült ajkára, az arra- menők csodálkozva fordultak meg a bájos, karcsú, gesztenyebarnahajú, égőtekintetű lányka után.

Az újonnan felfedezett világ csodái elébe tárulkoztak, barátkozhatott velük, már nem érezte magányosnak magát. A magasan fekvő Pont Transporteurről hosszan elnézte a régi kikötő nyüzsgését. A szennyes öböl lehangolta, a kis gőzösök és vitorlások torlataga elbájolta. Felment a felvonón az északi pillérre, ő most onnan élvezte a megkapó látványt. A kikötő lármája finom zümmögéssé csitult, mire hozzája jutott. Madelaine halkan dúdolta a dallamot. A székesegyházban imára kulcsolta kezet. Most érezte először, mit jelent imádkozni, mikor nem a nénje parancsára imádkozott. Boldogító, felemelő érzés volt. Egy álló óráig gyönyörködött a szépművészeti múzeum kincseiben, azután újra fényre és napra szomjazott, életre, mozgásra. Hogy leste otthon, a pertuisi kis lakásban, mikor veri fel végre autótülkölés az elfelejtett utcácska altató csendjét! Most csak úgy harsogott az élet körülötte. Ifjú szíve ujjongott. Ilyennek képzelte a nagyvilágot. Avignon távoli csodái árnyékká halványodtak az alakító erők lázas összevisszaságához viszonyítva. A Hotel de Genéve-ben, ahol megszállt, éjszaka is hallotta szobájából a kikötő hangjait. Itt nem volt néma és süket az idő. Kamrájában üldögélve találgatta az ismeretlen hangok jelentőségét. Állandó gyengéd mosolya megszerettette a személyzettel. Néha éjszaka felkelt és az ablakhoz lépett, hogy meggyőződjék róla, nem álmodik-e. Felnézett a csillagokra és maradéktalanul boldognak érezte magát.