Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Tiéd a főszerep (Tiéd a főszerep-sorozat 1.), 2020

Miénk a pillanat (Tiéd a főszerep-sorozat 2.), 2020

Neked megadom magam, 2021

Enyém a végszó (Tiéd a főszerep-sorozat 3.), 2021

Dario (Veszteség-sorozat 1.), 2022

Megtévesztő szerelem, 2022

Hazel (Veszteség-sorozat 2.), 2023

Copyright © Károly Melinda, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-51-8

PROLÓGUS

RYLEE

Évekkel ezelőtt

Las Vegas

Megszokhattam volna, hogy ebben a városban állandóan pörög az élet, és minden pillanat a szórakozásról szól, hiszen ebbe születtem bele. Apám négy kaszinót üzemeltetett Las Vegas szívében, a híres Fremont Streeten, amellett, hogy sztárokat szerződtetett le mindenféle koncertre a városban a rendezvényszervező cégén keresztül. De most képtelen voltam átadni magam a hangulatnak és felhőtlenül szórakozni, bár azért mindent elkövettem, hogy a rosszkedvemből a meghívottak semmit se vegyenek észre, elvégre a szüleim házában voltunk, és én voltam az egyik vendéglátó. Alig volt hátra tíz perc éjfélig, és én azzal foglalkoztam, hogy minden pohárba pezsgőt töltsek, ami előttem volt. Aztán egy pillanatra megálltam és a távolba meredt a tekintetem. A belváros fényei látszódtak a háttérben, amelyek most mintha jobban vibráltak volna az éjszakában. Nappal még szebb kilátás nyílt a tájra, amikor a hegyek is kirajzolódtak a háttérben, de most elnyelte őket a sötétség. A hangfalakból dübörgött a zene, és távolabb, a hatalmas teraszon az összes barátom javában táncolt a kíméletlen ütemre, amit a dj diktált a hangfalakon keresztül. Mindenki a medence körül mozgott, ami mellett, egy alacsonyabb területen, ahol egyébként sütögetni szoktunk, a dj-pult kapott helyett. Az oázisszerű, buja növényzettel teleültetett kertet halvány fényű lámpák világították meg. Apámék máshol várták az újév beköszöntét, és mivel már huszonkét éves voltam, megengedték, hogy felnőtt felügyelete nélkül élvezzük a szórakozást. Az eltelt évek alatt minden bizonnyal kiérdemeltem ezt a bizalmat, hiszen az öcsémmel ellentétben én sokkal felelősségteljesebben viselkedtem. És gondolom, nekik is jobb volt nélkülünk, a saját maguk társaságában elütni az időt.

– Connor! – kiabáltam az öcsémnek, aki épp akkor lépett ki a teraszra, és megindult a táncoló emberek felé. Ahogy láttam a mozgásán, már nem volt józan, de ezúttal megfogadtam, hogy nem teszek rá megjegyzést és a viselkedésére sem. Soha nem tudta tartani a mértéket, ha italról volt szó, és túl fiatalnak tarottam őt ahhoz, hogy húszévesen ennyire eleressze magát, amit gyakran szóvá is tettem neki. Nem is tudom, hogy nem bukott még le sehol, tekintve, hogy nem érte el a legális korhatárt…

– Mi van? – lépett oda hozzám kelletlenül, és nem is próbált meg kedvesnek mutatkozni.

Ránéztem az egyébként helyes arcára, ami most eltorzult a flegma arckifejezésétől, és a szemem forgattam. Nagyon szerettem őt, és dühített, hogy a szüleink ennyire nem figyeltek oda rá. Velem sokkal szigorúbbak voltak, amikor ilyen idős voltam, ezért én voltam most az, aki helyettük aggódott Connorért, akárhányszor későn ért haza egy buliból.

– Hozz még pezsgőt a hűtőből, kérlek! – mondtam neki. – Ez nem lesz elég – emeltem fel az utolsó üveget, amiből töltöttem a poharakba, miközben sorra vették el a tálcáról a teli poharakat a többiek.

– Mondtam neked, hogy szükség lesz azokra a pincérekre – elégedetlenkedett. – Nem értem, hogy miért jó ez neked, hogy te ugrálsz itt körbe mindenkit.

Letettem az asztalra a pezsgősüveget, és mérgesen néztem rá. Valójában nem kellett körbeugrálnom senkit, mert anyám mindent úgy intézett, hogy mire ideérnek a vendégek, roskadásig megpakolt kínálópult várja őket a teraszon és bent a házban is. Mindenki kedvére ehetett, ihatott, mint egy svédasztalos étteremben. De a pezsgő, ugye, nem töltötte ki magát…

– Nem azt kértem tőled, hogy oktass ki, hanem hogy segíts nekem!

– Pont ez a bajom – mérgelődött, de aztán elindult az ajtó felé.

Gyorsan magamhoz kaptam az üres üvegeket és mentem én is utána, de ahogy beléptem a nappaliba, ami szintén tele volt emberekkel, és próbáltam kikerülni őket, hogy elérjek a konyháig a kezemben a sok üveggel, megláttam Connort, hogy leragadt a haverjainál, akik épp hangosan nevettek valamin. Mérgemben odaléptem hozzájuk, de amint észrevett, leeresztette a vállát és úgy mondta.

– Ry, ne baszakodj velem! – nyögte, mire minden haverja rám nézett, köztük a szomszéd srác, Hayden is, aki keresztbe fonta a karját maga előtt és félmosolyra húzta a száját. Majd megelőzve engem így szólt:

– Velem annál inkább.

Mindenki felnyerített mellette, és Connor kinyújtotta a tenyerét, hogy belecsapjon, amit nem is mulasztott el megtenni. Igazán büszke volt magára ezért a beszólásért.

Connorhoz léptem, és a kezébe nyomtam az összes üres üveget, amit tartottam, majd elengedtem, és az sem érdekelt, ha közben leesik az összes és szétrobban a padlón, mert dühömben legszívesebben a földhöz vágtam volna mindet. Annyira elegem volt már abból, hogy folyamatosan a haveri köre céltáblájának a kellős közepén álltam, ha sértő szavakkal kezdtek dobálózni, de bizonyára élvezték a velem vívott szócsatákat, mert sosem hagytam magam.

– Vidd be a konyhába és bonts fel még két pezsgőt! – mondtam öcsémnek, majd Hayden felé fordultam. – Ami pedig a baszakodást illeti – kezdtem bele, és végigmértem a tekintetemmel –, nagy sajnálatodra kisfiúkkal nem játszom – vetettem oda, és gyorsan hátat fordítottam neki, hogy bemenjek a konyhába. Ahogy Haydent ismertem, bizonyára lett volna erre is válasza, amit nem akartam megvárni. Annak ellenére, hogy menekültem, elmosolyodtam, amikor meghallottam, hogy kinevetik a haverjai, és győzelemként könyveltem el a történteket.

Egek, de jólesett! – sóhajtottam magamban.

Eddig sosem tudtam neki megfelelően visszavágni, de ez egyszer felvettem a kesztyűt és oda mértem ütést, ahol nem számított rá. Igaz, csak egy évvel volt fiatalabb nálam, mégis sikerült felnagyítanom ezt a korkülönbséget, és ezáltal lekicsinyíteni őt a megjegyzésemmel.

Megkaptam a két üveg pezsgőt, amit öcsém duzzogva a pultra csapott, majd elindultam vele kifelé. Nem mertem Hayden felé nézni, de végig magamon éreztem a tekintetét. Igyekeztem a lépéseimre koncentrálni és arra, hogy mihamarabb kint legyek, és újra fellélegezhessek. Hayden tekintetétől akkor is kicsire zsugorodik bárki gyomra, ha épp nem gyilkos pillantásokkal méregeti az embert, mint most engem, hanem csak szimplán ránéz valakire. Hihetetlenül erős kisugárzása volt, és pontosan tudta, hogy milyen adottságokkal bír. Nem volt olyan barátnőm, aki ne lett volna fülig belezúgva, és ha nem ismertem volna őt ennyire, talán még én is álmodoztam volna róla. De tett róla, hogy eszembe se jusson ez. Tudtam, hogy mennyire undok, és már megszoktam, hogy a közömbösség a legalapvetőbb jellemvonása. Úgy gondoltam, képtelen jól érezni magát azon kívül, hogy örömét leli mások szekírozásában, amit nem egyszer a saját bőrömön tapasztaltam. A fürkésző tekintete és a pimasz mosolya csak katasztrófát eredményezett.

– Nem láttad Ethant? – kérdezte tőlem Kimberly, az egyik legjobb barátnőm, ahogy mellém lépett, épp akkor, amikor az asztalon maradt üres poharakat is megtöltöttem pezsgővel. Így aki még nem vett, az most meg is rohamozta az asztalt, hogy magához vegyen egyet a gyöngyöző italból.

– Nem – válaszoltam gyorsan, és a kezébe nyomtam egy pohár pezsgőt. – Bent nem volt – mondtam neki tájékoztatásul, mert a nappaliból kivonuló embereket pásztázta a tekintetével.

– Kár – sóhajtotta. – Vele akartam elsőként koccintani éjfél után.

– Gyere! – fogtam meg a kezét, és húzni kezdtem a többi barátnőm felé, akik a medence szélénél álltak. – Ha akar, megtalál – mosolyogtam rá, mire halkulni kezdett a zene, és a dj, akit apám intézett, elkezdte a visszaszámolást a mikrofonba. Mire a barátnőimhez értünk, már nyolcnál tartott, és erősen rámarkoltam a kezemben lévő kecses pohárra. Aztán abban a pillanatban, amikor elértünk a visszaszámolásban az egyhez, és nagy levegőt véve a magasba emeltem a poharamat, hogy behunyt szemmel kívánjak magamnak egy normális pasit és egy szebb jövőt, hátulról valaki megragadta a kezemet, hogy megpördítsen, és mire felfogtam, hogy mi történik velem, már hátra is döntött, és fölém hajolt.

Hayden – mondtam ki magamban a nevét, miközben belém szorult a levegő.

Te szent isten!

Teljesen váratlanul ért, ahogy lerohant. El akartam tolni magamtól, a mellkasának nyomtam a kezem, de nem engedett el, és ahogy a szememről a számra esett a pillantása, közeledni kezdett felém. El akartam fordítani a fejem, de vagy én voltam túl lassú, vagy ő túl gyors, mert pillanatokon belül eltüntette a távolságot kettőnk között, és éreztem a száját rányomódni az enyémre. Minden tolakodó és határozott mozdulata ellenére gyengédnek hatott az érintése, majd ahogy a nyelve végigsiklott az ajkamon, úgy éreztem, engedelmeskednem kell neki, és visszacsókoltam őt. Nem akartam, de ahogy felnyögtem a testemen végigszáguldó érzéstől, résnyire nyílt az ajkam, és hagytam, hogy ledöntse minden ellenállásom. A nyelve utat talált a számba, és hiába tudtam, hogy nem illünk egymáshoz, ebben a pillanatban a közelsége elhomályosította a gondolataimat, és el is felejtettem a kettőnk közötti különbségeket. Elérte, hogy ne legyen ebben a pillanatban más, csak mi ketten. Kapaszkodtam a nyakába, ahogy elmélyítette a csókot, és egyre inkább azt éreztem, hogy nem akarok kiszakadni a karjaiból. Szorosan a nyaka köré fontam a karomat, és úgy viszonoztam a csókját, hogy levegőt is elfelejtettem venni. A forró ajka szinte égetett, és fájdalmasan jólesett érezni őt.

A háttérben tűzijátékok robbantak, mindenki hangos éljenzéssel köszöntötte az újévet, én pedig beleszédültem a csókba. Ahogy elváltunk egymástól, az égető tekintete fogva tartotta az enyémet, és mindketten kapkodtuk a levegőt. Aztán szóra nyílt a szája… amivel sikerült tönkretennie mindent.

– Most mondd, hogy kisfiú vagyok! – mondta egy elégedett félmosollyal kísérve. Az előbbi vibrálás, ami a hatalmába kerített és kellemes érzéssel töltött fel, egy pillanat alatt átváltozott bennem haraggá. Ezzel az egy mondattal keserűvé tett mindent, aminek az előbb olyan mámoros íze volt!

Megint csapdába csalt, és csak szórakozott velem! – tudatosítottam magamban, miközben még mindig a víztükör felé döntött. Dühömben akkora pofont adtam neki, hogy azonnal belezsibbadt a tenyerem, de a lendület miatt elvesztettem az egyensúlyomat, és mivel elengedett, kapálózva beleestem a medencébe. Az utolsó pillanatban még kétségbeesetten ragadtam meg Hayden zakóját, így őt is rántottam magammal. Ahogy feljöttem a víz alól, rögtön keresni kezdtem a tekintetemmel. Biz’ isten, meg akartam fojtani! Bár a víz kellemes hőfokú volt, nekem mégis úgy remegett minden porcikám, mintha fáznék benne. Hayden is felbukott a víz alól, tőlem alig fél méterre, és az arcára ezernyi fény tükröződött vissza a víztükör felszínéről. Elakadt a szavam a látványtól, hogy mennyire jóképű és mennyi érzés suhant át az arcán. Úgy tűnt, mintha őt is meglepte volna az előbbi vágy, ami bekebelezett minket. Aztán mégis megkeményítette a vonásait, és ismét gúnyos mosolyra húzta a száját. Elégtételt vett hát azért, hogy percekkel ezelőtt többek füle hallatára megaláztam.

– Soha nem bocsátom meg ezt neked! – kiáltottam felé, és nem azért, mert tönkretette a ruhámat vagy a sminkemet és a hajamat. Nem. Csakis azért, mert megmutatta nekem, hogy milyen játszi könnyedséggel képes lángra lobbantani bennem mindent. Mert ez a csók nem hasonlított egyetlen más csókhoz sem. És nem tetszett, ahogy reagáltam rá.

– Ahogy elfelejteni se fogod! – kontrázott rá, majd a medence széléhez nyúlt, és miután kitolta magát karból, kimászott és úgy hagyott ott, hogy hátra sem nézett.

Elhúztam a számat, és én is a medence széléhez úsztam.

Jól indult az évem! – bosszankodtam magamban. Ennyit arról, hogy az újévi kívánságok teljesülnek!

ELSŐ FEJEZET

RYLEE

– jelen –

Malajzia

A Langkawi-sziget egy igazi turista- és túraparadicsom esőerdőkkel, hatalmas mészkőgerincekkel és csodálatos vízesésekkel. A sziget az ugyancsak Langkawi nevet viselő szigetcsoport része, amely apály idején száznégy, a dagály eljövetelekor pedig csak kilencvenkilenc szigetből áll. A tengerpart homokos, amit átjár a szellő, és emiatt sokkal kevésbé megterhelő a hőség. Bár engem jelenleg nem a hőség foglalkoztatott, hisz hiába volt minden olyan, mint a katalógusban, mégsem lett belőle tökéletes esküvői helyszín.

A hihetetlenül hatalmas és exkluzív The Ritz-Carlton szálloda egyik, a The Beach Grill éttermének teraszáról bámultam az előttem elterülő tengert épp akkor, amikor a szállodai alkalmazott szavai eljutottak hozzám, hiszen gondolatban teljesen máshol jártam ezen a késő délutánon.

– Hozhatok még önnek valamit?

Az előttem lévő üres tányérra néztem, utána az üres poharamra. Nem hittem, hogy akár egy falatnyi étel is le fog menni a torkomon, de ma sikerült egyszerre annyit ennem, mint az elmúlt pár napban összesen. Vagyis egy tányérnyit.

– Köszönöm, egy pohárral még jólesne – válaszoltam a pincérnek, miközben a talpas, öblös pohárra mutattam, aminek az aljában ott volt a díszítésként szolgáló citromkarika, koktélcseresznye és friss mentalevél. A pincér egy udvarias mosollyal az arcán elvette az asztalról a tányért.

– Hozhatom ugyanazt a koktélt? – kérdezte, ahogy a poharamért nyúlt. Csak bólintottam neki, majd figyeltem, ahogyan távolodik és eltűnik a konyha bejáratánál.

Nagyot sóhajtottam magam elé, és amíg vártam az újabb pohár italra, idegesen megforgattam a jegygyűrűt az ujjamon. Miközben az aranyból készült ékszert díszítő impozáns méretű gyémántkő körbeért, ezernyi emlékkép suhant át az agyamon. A legjobban az az egy mart belém, amikor felidéztem magamban, hogy milyen érzések keringtek bennem, amikor Dustin az ujjamra húzta ezt a gyűrűt, miután megkérte a kezemet és én igent mondtam neki. Korainak tartottam a lánykérést, és teljesen váratlanul ért, ugyanakkor boldogság árasztott el és a remény, hogy nekem sikerült az, ami sok barátnőmnek nem. Hogy tényleg megtaláltam a páromat, és nem a szüleim döntöttek a sorsomról, hiszen, ha valaki a felső tízezer leggazdagabb családjának tagja, nem teheti meg, hogy rangon alul házasodjon. Most már bevallom magamnak, hogy nem volt könnyű dolga Dustinnak a szüleimmel, de javára váljon, hogy rendkívül jól állta a sarat. Egészen megkedvelték őt, ami annak köszönhető, hogy hihetetlenül jól értett az emberekhez. Dustin valahogy mindig tudta, hogy mit és mikor mondjon, vagy tegyen. Alkalmazkodott, tanult és végül beilleszkedett ebbe a környezetbe, ahol mindent az anyagiak szerint mérnek, annak ellenére, hogy nem volt vagyonos ember. Véletlenül találkoztunk, amikor Dustin apám rendvényszervező cégéhez jelentkezett egy megüresedett állásra mint gazdasági tanácsadó, és összefutottunk a monumentális épület bejáratánál Las Vegasban. Jobban mondva: összeütköztünk. A szó legszorosabb értelmében, mert szokás szerint rohantam egyik helyről a másikra, hiszen apám előszeretettel hívatott ide magához a felső szintet elfoglaló irodájába, ha egyeztetni akart velem, és a figyelmetlenségemnek köszönhetően egy kemény mellkasnak futottam, amikor a tekintetem a padlóra hullott papírokat követte, amelyek kicsúsztak a kezemből. Szinte majdnem lepattantam Dustinról, de szerencsére csak még több papír landolt a földön, engem pedig átkarolt egy erős kéz, és megállított a zuhanásban. Akkor még nem sejtettem, hogy később Dustin lesz az, aki miatt ilyen nyomorult állapotba kerülök.

Nem mondhatnám, hogy szerelem volt első látásra, és azonnal elvarázsolódtunk, ahogy egymásra néztünk. Akkor fontosabb volt, hogy a papírjaim meglegyenek és odaérjek egy tárgyalásra. Talán, ha apám nem hívja át annyiszor hozzánk vacsorára, és nem ad kettőnknek annyi közös feladatot, akkor sosem kerültünk volna közelebb egymáshoz. De minél jobban megismertem Dustint, annál inkább megkedveltem őt. És amikor közeledni kezdett felém, nem mondtam neki nemet. Mert egyedül voltam, és vágytam már egy olyan férfira, mint ő. Dustin kedves volt és megbízható. Mellette sosem éreztem, hogy tartanom kell bármitől is.

Nagyot sóhajtva néztem bele a tenger vakító kékjébe, ami szinte a grillteraszról nyúlt a távolba. Tele volt a fejem miértekkel. Egyszerűen képtelen voltam felfogni, hogy mi történt pár nappal ezelőtt, és Dustin miért hagyott magamra itt Malajziában.

Miért nem érem el?

Miért tűnt el az életemből úgy, mintha nem is létezett volna?

Megfogtam a koktélomat, amit időközben hozott nekem a pincér, és lelépcsőztem vele a teraszról azon a pár lépcsőfokon, amit korlát szegélyezett, és magasba nyúló pálmafák árnyékolták. A homokos parthoz érve levettem a szandálomat, és mezítláb haladtam tovább, hogy leüljek a legközelebbi napozóágyra, amit megláttam tőlem pár méterre. Miután elhelyezkedtem az ágyon, a szívószálat a számhoz emelve ittam egy kortyot a narancsszínű Zombie koktélomból, hogy kissé tompuljanak a fejemben a gondolatok. Kinyújtóztam, a lábam belefúrtam a finom, meleg homokba, és kissé feljebb húztam a vékony nyári ruhám alját, hogy a combomat is érje a nap, aminek már gyengült az ereje, hiszen már elköszönni készült a tájtól. Még most is meglepett, hogy milyen hamar nyugszik a nap ezen a helyen, hiszen délután hatkor már sötétedni kezdett.

Eszeveszett tempóban teltek az elmúlt napok, amik telefonálgatásból, ötletelésből, valamint keresésből álltak, és tudtam, hogy ideje volna pihenni egyet, ezért döntöttem e mellett az ital mellett. De valójában nem a testem volt fáradt, hanem szellemileg merültem ki a sok agyalástól. A koktélban lévő háromféle rum azonban gondoskodott arról, hogy zsibbadni kezdjenek a végtagjaim és tompuljanak a gondolataim. Valóban dominált benne a rum íze az ananász- és a narancslé mellett, de a kellemes édes ízvilágot kiegészítette egy halvány fanyar íz is, ami tökéletesen illeszkedett a hangulatomhoz.

Csak ültem ott a napozószéken, bámultam a tenger hullámait, hallgattam a morajlását és magamba szívtam a levegő kellemes aromáját, amint a hűsítő tenger sós illata keveredett a közeli esőerdő fás, virágos illatával. Az égboltot a lemenő nap fénye csodálatos arannyal és mélylilával festette meg. Tőlem kicsit távolabb, egy hófehér függönnyel árnyékolt pavilonban privát vacsorán ült egy szerelmespár, és ők is bizonyára lélegzetelállítóan gyönyörűnek festenék le a tájat, miközben a séf által összeállított különleges, ötfogásos vacsorájukat fogyasztották a pavilont körülölelő fás-virágos színkavalkádban, a kert lombjai között. Sosem irigyeltem senkit, de őket most nagyon, hiszen úgy éreztem, ellopták az álmaimat, holott nem ők tehettek a kudarcba fulladt esküvőmről, hanem Dustin.

Hogy mit kerestem mégis itt? Miért nem hagytam el Malajziát? Miért nem fordítottam hátat mindennek?

A válasz egyszerű volt. Az aggodalom az, ami zakatolt bennem és nem hagyott nyugodni, mert hiszem, hogy az emberek nem tűnnek el csak úgy, nyom nélkül. Főleg nem a saját esküvőjük napján.

Felemeltem a kezemben lévő koktélt, mintha azzal búcsúznék el a naptól és koccintanék vele, majd elindultam a part menti villák felé, amelyek egyikében szállásoltak el minket Dustinnal, hogy az esküvői előkészületeket, majd a nászútra való készülődést ebben a gyönyörű környezetben tegyük meg. Ehelyett négy napja rostokolok itt, pedig már rég a Maldív-szigeteken kellene lennem, és a nászutamat töltenem, de meghosszabbítottam a foglalást, és maradtam. Kapaszkodtam a reménybe, és nem adtam fel a keresést, hiába volt minden tettem eredménytelen, miközben próbáltam megtalálni őt.

Reggel álmosan nyúltam a telefonomért, ami hangosan csörgött a mellettem lévő éjjeliszekrényen, de ahogy odakaptam érte, sikerült levernem onnan, és hangosan koppant a földön.

– A szentségit! – káromkodtam, és odébb gurultam a hatalmas, hófehér ágyneművel takart ágyon, hogy a széléről lenyúlva elérjem a készüléket. – Igen? – szóltam bele, és igyekeztem észhez térni, mert a fejembe sajgó fájdalom hasított. Az az átkozott koktél az oka – mondtam magamban, majd a másik, szabad kezemet a homlokomra nyomtam.

– Mrs. Hicks? – kérdezte egy ismeretlen férfihang, mire villámgyorsan felültem az ágyban. Nem, nem vagyok Mrs. Hicks, Dustin Hicks felesége, mégis feleltem:

– Igen, parancsoljon!

– Üdvözlöm, én Shahaau vagyok a Maafushivaru Resortból.

Hatalmas gombócot nyeltem le a torkomon. Ott terveztük eltölteni a nászutat.

– Hallgatom.

– A holnap esti asztalfoglalásukról érdeklődnék.

– Asztalfoglalásunk? – kérdeztem vissza.

A telefon túlsó végén mintha elhalt volna a vonal. Rövid gondolkodási idő múlva újra megszólalt a szállodai alkalmazott.

– A szálloda vendégeinek lehetőséget biztosítunk a privát vacsorára, és önök igényt tartottak rá – mondta.

Semmi ilyesmiről nem volt szó köztünk, amikor megterveztük a nászutat. Rögtön átsuhant rajtam a remény, és azt hittem, hogy ez egy rejtett üzenet Dustintól. Ám aztán gyorsan elillant a gondolat, hiszen lehet, hogy már korábban, titokban leszervezte ezt nekünk, csak nem szólt róla nekem, mert meglepetésnek szánta.

– Mr. Hicks arról tájékoztatott minket, hogy kisebb késéssel tudnak indulni, és holnap délelőtt érkeznek a szigetre, így tartottuk a foglalást, ahogy kérte. De sajnos megszakadt a vonal hívás közben, mielőtt megkérdezhettem volna Mr. Hickstől, hogy a privát vacsorát is fenntartják-e. Azóta sem sikerült őt elérnem, ezért hívtam önt.

– Mikor telefonált Mr. Hicks? – vágtam rá azonnal, és éreztem, hogy remeg a kezem, amivel erősen szorítottam a fülemhez a telefont.

Én is hívtam már számtalanszor Dustint, de egyszer sem csörgött ki. Illetve abban a pillanatban megtalálná őt a rendőrség, amint bekapcsolja a mobilját, hiszen már eltűnt személyként tartják nyilván. Arról pedig értesítettek volna engem is. Bár, ha el akart tűnni, kizártnak tartottam, hogy az a mobil egyáltalán megvan még neki és nem cserélte le egy eldobhatóra, amit lehetetlen lenyomozni.

– Ööö… – kezdte megint tétovázva a kimondhatatlan nevű Shahaau, majd csak kibökte végül: – Úgy tíz perce hívott minket Mr. Hicks.

– Hogy mi?! – kiáltottam fel, majd gyorsan megköszörültem a torkomat és lendületből felültem az ágyon. – Igen, természetesen tartjuk a foglalást, bár nem tudtam róla. – Megint néma lett a vonal túlsó vége, így hozzátettem: – Szerintem a férjem – istenem, de nehezen jött ki ez a szó! – meglepetésnek szánta.

– Ó! – sajnálkozott azonnal a férfi, és ezzel talán megmagyaráztam neki az értetlenkedésemet, majd sűrű bocsánatkérés közepette elbúcsúzott, de előtte elmondta, hogy szeretettel várnak minket, és reméli, hogy felejthetetlenné teszik a nászutunkat.

Amint letettem a telefont, rögön tárcsáztam Dustint, aki természetesen most sem volt elérhető. Hagytam neki egy hangüzenetet, amiben elmondtam, hogy ott leszek holnap a vacsorán, bár tudtam, hogy valószínűleg nem hallgatja meg. Amint letettem a telefont magam mellé, eltűnődtem ezen az egészen, miközben kapkodtam a szemem a hálóban egyik bútorról a másikra. A szállodát felhívta, de engem miért nem? Nem gondolja, hogy megérdemelnék ennyit? Vagy legalább hagyna egy nyomorult üzenetet, amiben tudatja, hogy jól van. Szomorúan elhúztam a számat. Lehet, hogy akkor is ugyanígy lángolna bennem a düh, ha ezt megtette volna, és ezt pontosan tudta, hisz ahhoz már elég jól ismert engem, hogy tudja, mitől gurulok be. De legalább látni akart, amennyiben jól bogoztam ki a szálakat, és nem egy másik nővel tervezte elfoglalni a szállást.

Hanyatt vágtam magam az ágyban, és a fejemre húztam a takarót, de hiába simogatta a bőröm a finom, puha és illatos ágynemű, legszívesebben felüvöltöttem volna kínomban.

Miféle gondolatok ezek?

Örülnöm kellene, hogy él, erre azon töprengtem, hogy… ah, nem is fűzöm tovább ezt a gondolatot! Dustin nem tenne ilyet velem. Soha. Bár, azt sem hittem volna, hogy képes velem olyat tenni, ami pár napja történt velünk.

Összekaptam magam, kikeltem az ágyból és kapkodva magamra rántottam egy halványkék, combközépig érő, pamut pólóruhát, majd a hajamat áttúrtam az ujjaimmal, hogy rendezzem a szőke tincseimet, és újra telefont ragadtam. Haydent kerestem, de nem vette fel a mobilját. Besiettem a fürdőbe, hogy megmossam az arcom és a fogaimat, majd két további hiábavaló hívás után elindultam hozzá, hogy tájékoztassam az iménti történésről azt az embert, aki velem maradt és felajánlotta a segítségét. Ahhoz fordultam, aki nem hagyott magamra, mint a családom, amelynek tagjai sajnálatukat fejezték ki a történtek miatt és bolondnak hittek, amiért továbbra is a szállodában maradtam, és nem törődtem bele, hogy egy szó nélkül elhagyott a vőlegényem. Ahhoz az egy emberhez vitt az utam, akit bár régóta ismertem, ez idáig nekem csak öcsém hülye barátját jelentette. Pedig öcsém alig két évvel volt fiatalabb nálam és a szóban forgó személy is csak egy évvel, de annyi baromságot csináltak fiatalabb korukban, hogy jogosan illettem őket a „hülye” szóval. Sosem viselkedtek felelősségteljes emberként, amikor szórakozásról volt szó, de a fiatalkoruk nem is szólt másról. Ráadásul Hayden sosem volt velem kedves, aminek eredményeképp én sem kedveltem őt. Most mégis onnan kaptam a segítséget, ahonnan nem vártam, mert csak ő maradt mellettem, amit még mindig olyan nehezen hittem el. Évek teltek el, hogy nem találkoztunk, és most mégis úgy állt mellettem, mintha kötelességének érezné, hogy tartsa bennem a lelket. Mintha fontos lennék neki. Nem értettem miért, de a helyzetre való tekintettel nem agyaltam rajta sokat. Fontosabb dolgok terelték el a figyelmemet, és betudtam annak, hogy a régi barátságra való tekintettel teszi ezt, vagy azért, hogy öcsém helyett álljon mellettem, hisz Connor minden bizonnyal ugyanezt tenné, ha itt lehetne…

Megálltam Hayden szállodaszobájának ajtajánál, és kopogtam.

Semmi válasz.

Remek.

Megint megcsörgettem a mobilját, hátha felveszi, de kintről, az ajtaja elől hallottam, hogy csörög a telefon a szobában. Mérgesen fújtam egyet, majd megint bekopogtam, ezúttal sokkal erősebben és hangosabban. Biztos voltam benne, hogy az ágyat nyomja másnaposan, mint régen, amikor egy buliból hazaérkezve képes volt délutánig aludni öcsém szobájában.

Ez a kopogás azonban észhez téríthette, mert kinyílt az ajtó és Hayden lazán megtámaszkodott az ajtófélfánál.

– Hayden! – mondtam ki meglepetten a nevét, miközben a szemem akaratlanul végigfutott rajta. Egy nyavalyás törülközőt tekert a derekára, a barna, izmos mellkasa még vizes volt, ahogy a haja is, amibe beletúrt, hogy kissé hátrasimítsa és ne lógjon bele a szemébe. Én pedig csak pislogtam a kockás hasát és a kidolgozott felsőtestét látva. Az arckifejezésem elég beszédes lehetett, mert félmosolyra húzta a száját, majd közölte:

– Igen, így hívnak.

Gyorsan legyintettem egyet, hogy elűzzem a látványt magam elől, miközben próbáltam kizárólag a fürkésző tekintetére koncentrálni és nem elveszni a melegséget sugárzó, barna szemében.

– Hívtalak, de nem vetted fel – mondtam szemrehányón és egyfajta magyarázatot adva, hogy miért rontottam rá.

– Mint látod, a zuhany alól léptem ki – közölte a nyilvánvalót. – Bár eléggé meglepődtem, hogy te állsz itt, és nem az a csinos szobaszervizes csaj, aki a reggeli kávémat szokta hozni – nézett szét a folyosón, hátha mégis meglátja közeledni.

– Nos, akkor ha sikerült magad túltenni ezen a megrázkódtatáson, elmondanám, hogy miért jöttem – néztem rá felvont szemöldökkel, várva arra, hogy behívjon és ne az ajtóban folytassuk a beszélgetést.

– Gyere be! – mondta, és utat engedett maga mellett. Bár nem simultunk egymáshoz, miközben beléptem, de a közelsége tagadhatatlanul hatással volt rám. Az illatával tele volt a szűk folyosó, amin áthaladtunk, hogy a nappali részbe érjünk. Belélegeztem a tusfürdőjét, ami keveredett még valami más illattal…, az intenzív, titokzatosan erőteljes, fűszeres és érzéki jegy csapdába csalta az érzékeimet. Szinte éreztem a testéből áradó meleget, ahogy lépdelt mögöttem. Megborzongtam. Hayden olyan férfivá vált, akit nem lehetett figyelmen kívül hagyni, és aki hatást gyakorolt a nőkre a megjelenésével. Pláne ha csak egy szál törülköző takarta a testét… – Gyorsan magamra kapok valamit – mondta pár lépés után, ahogy beértünk a nappaliba.

– Épp kérni akartam – vágtam vissza, de felnevetett, mintha olvasna a gondolataimban, hiszen pont azt kérdeztem magamtól, hogy ennek a srácnak mikor lett ilyen szépen kidolgozott teste. Mármint mindig is sportos volt, de ahogy láttam, mostanában elég sokat járhatott edzőterembe.

– Mondjuk úgy, hogy ezt elhiszem – mondta, mielőtt belépett a hálóba, és nem tűnt el az arcáról a pimasz mosolya.

Hayden stílusa semmit sem változott az eltelt évek alatt – tűnődtem el magamban, mert ugyanolyan pökhendi, nagyképű macsó, mint régen.

Leültem a kis méretű, mégis elegáns nappali kényelmes kanapéjára, és szétnéztem, miután eltűnt Hayden a hálóban. Ugyanúgy a bézs és sötétbarna színek uralkodtak benne, mint a villában, ahol engem szállásoltak el, és a berendezés is hasonlított rá, hiszen a kanapé ugyanilyen világos bársonyszövettel volt bevonva. A falon, mellettem, egy tévét láttam, de a tervezők bizonyára tudták, hogy nem azt fogják bámulni a vendégek, amikor leülnek a kanapéra pihenni, hiszen szemben, a hatalmas ablakokon át az Andamán-tenger látványa sokkal inkább lekötötte az ember figyelmét. De alig futtattam végig a szemem a helyiségen, Hayden már pólóban és rövidnadrágban tért vissza.

– Dustin él – mondtam neki azonnal, ahogy leült a kanapé másik végében. Nem lepődött meg a mondatomat hallva, hanem csak hanyagul megvonta a vállát.

– És mit csináljak vele? Öljem meg? – kérdezett vissza flegmán, mire bent tartottam a levegőt a döbbenettől. Napok óta minden percet együtt töltöttem ezzel a férfival az ébredéstől az elalvásig, de még mindig nem jött rá, hogy nem kedvelem a humorát. Vagy csak élvezetét lelte abban, hogy a legváratlanabb pillanatban mondja ki a leghülyébb mondatokat, amivel kiakaszthat?

Láthatta rajtam, hogy most sem reagáltam a hülyeségére, csak egy megsemmisítő pillantással mértem végig, ezért komolyabb hangnemben kérdezett újra:

– Ezek szerint jelentkezett végre?

– Nem nálam. Felhívott a Maldív-szigetekről, a nászutunkra foglalt szállodából egy alkalmazott, aki körülbelül tizenöt perccel ezelőtt beszélt vele, és érdeklődött, hogy áll-e még a holnap esti privát vacsora, amit Dustin foglalt le kettőnknek.

Erre már előredőlt ültében, és a könyökével a combjára támaszkodott.

– Mit mondtál neki?

– Azt, hogy igen. Oda kell mennünk.

A homlokát ráncolta, és egy pillanat alatt megváltozott a tekintete. Ha jobban ismerném őt, biztosan tudnám, hogy ez mit jelent, és könnyedén leolvasnám az arcáról, amit nem akart kimondani. De nem ismertem őt ehhez eléggé. Aztán rájöttem, hogy talán oda már nem akar velem jönni, én pedig egyértelműen fogalmaztam, és eleve többes számban beszéltem, így elfelejtettem megkérni rá.

– Mármint ha segíteni akarsz még nekem… – tettem hozzá óvatosan, és zavartan a pólóruhám alját kezdtem babrálni.

– Van választásom? – kérdezett vissza, mire megint rákaptam a tekintetem, és értetlenkedni kezdtem.

– Te voltál az, aki felajánlotta, hogy minden nyomozói tudásod bevetve mellettem maradsz és segítesz kideríteni, hogy mi történt a vőlegényemmel – emlékeztettem felháborodva.

– Igaz – mutatott rám. – De akkor még azt hittem, hogy egy helyi, eldugott kis kocsmában bukkanunk rá, ahol leitta magát az asztal alá, ahelyett, hogy elvett volna téged feleségül.

Dermedt csend támadt, amit a szálloda folyosójáról érkező hangok törtek meg. Valakinek a nevét kiabálta egy vendég, olyan hangosan, hogy bent a szobában is tisztán lehetett hallani. Ám ez a pillanatnyi idő elég volt ahhoz, hogy túltegyem magam a döbbeneten, amit Hayden szavai keltettek bennem.

– Jó – pattantam fel a kanapéról, és éreztem, hogy az arcomat elönti a forróság, amit a dühöm eredményezett. – Akkor megyek egyedül! Legalább nem kell tovább egy seggfej társaságát élveznem.

– Mégis, mi a terved? – kérdezte felvont szemöldökkel, és úgy látszott, csöppet sem akadt fenn azon, ahogy jellemeztem.

Terv? Miféle tervről beszél ez itt nekem?

– Megbeszéljük a dolgokat – nyögtem ki, és összefontam a karomat a kanapé mellett állva.

Akartam is Dustint látni, meg nem is. Szerettem volna, ha megkönnyebbülhetek a látványától, de tudtam, hogy az a beszélgetés, ami azután következne, egyáltalán nem lenne könnyű. Legfőképp a szívemnek. Mert hozzon fel bármit is mentségül, azt sosem fogom tudni megbocsátani neki, hogy napokig nem adott hírt magáról és egy szó nélkül felszívódott. Itt hagyott Malajziában mindenféle információ nélkül, és ennek hiányában én a legrosszabbat feltételeztem.

– Mi van, ha nem is ő telefonált? – kérdezte Hayden. – Ha valaki csapdába akar csalni?

– Túl nagy a képzelőerőd – hárítottam. Nem akartam, hogy ezt az utolsó szalmaszálat, amibe kapaszkodom, kirántsa a kezemből.

– Túl sok mindent láttam már – figyelmeztetett. – Csak óvatos vagyok. Lehet, hogy belekeveredett valamibe, amiért most menekülőre fogta.

– Ha ebből csak egy állítás is igaz, ami számomra elég hihetetlen, akkor is tudni akarom.

– Rendben – állt fel most már ő is. – Akkor derítsük ki az igazságot!

– Akkor jössz te is a Maldív-szigetekre?

Vett egy mély lélegzetet.

– Vedd meg a repülőjegyeket, addig összepakolok!

Nem akartam, hogy lássa rajtam, mennyire megkönnyebbültem, de ahogy a szemembe nézett, biztos voltam benne, hogy tudja. Ha ő nem lenne, már rég megbolondultam volna és hisztérikusan rohangálnék a szállás területén egyik helyről a másikra Dustin nevét kiáltozva. De ő itt volt velem, és a maga módján támasztékul szolgált. Elkísért a rendőrségre, velem volt, amikor bejelentettem Dustin eltűnését, és minden apró dolognak jelentőséget tulajdonított, ami a vőlegényem eltűnéséhez volt köthető. Szóval, talán nem is volt olyan nagy baj, ha látta rajtam: örökké hálás leszek neki ezért a segítségért.