Fordította Pék Zoltán

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Helen DeWitt: The Last Samurai

New Directions, New York, 2016

Első kiadás

Copyright © Helen DeWitt, 2000, 2016

All rights reserved

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2025

Minden jog fenntartva

Szerzőfotó © Debra Alper

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

Kézirat-előkészítő Markwarth Ágnes

Korrektor Pávay Andrea

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Szalkai Diána

ISBN 978-963-633-141-2

Ann Cottonnak

Tartalom

Előszó

i

1 A szamurájok Penguin-japánt beszélnek?

Jegyzetek

Előszó

Apám apja metodista lelkész volt. Magas, jóképű, nemes külsejű férfi; a hangja mély és zengő. Apám megátalkodott ateista volt, és a híres ügyvéd, Clarence Darrow csodálója. Úgy ugrotta át az osztályokat, ahogy más fiúk a kerítést, előadást tartott nagyapám nyájának a 14C izotópról meg a fajok eredetéről, és 15 évesen teljes ösztöndíjat nyert a Harvardra.

A Harvardról kapott levelet odavitte az apjának.

Valami kinézett nagyapám gyönyörű szemén. Valami megszólalt az ő zengő hangján, és azt mondta: Az a tisztességes, ha a másik oldalnak is adunk egy esélyt.

Apám megkérdezte: Ez mit jelent?

Azt jelentette, hogy apám ne utasítsa el Istent a szekularizmus kedvéért pusztán azért, mert vitákat nyer tanulatlan emberekkel szemben. Teológiai főiskolára kéne mennie, és esélyt adni a másik oldalnak; ha az nem változtatja meg a gondolkodását, még mindig csak 19 éves lesz, ami abszolút megfelelő kor, hogy elkezdje a főiskolát.

Ateista és darwinista lévén apám nagyon érzékeny volt a becsületbeli kérdésekre, és nem tudott ellenállni ennek a kihívásnak. Több teológiai szemináriumba is jelentkezett, és három kivételével mindegyik kapásból elutasította azzal, hogy túl fiatal. Az a három behívta elbeszélgetésre.

Az első egy jó hírű szeminárium volt, és fiatal korára tekintettel apámat maga az igazgató hallgatta meg.

A férfi azt mondta: Maga nagyon fiatal. Lehetséges, hogy az apja miatt akar lelkész lenni?

Apám azt felelte, hogy nem akar lelkész lenni, de a másik oldalnak is akar adni esélyt, és beszélt a 14C izotópról.

A férfi azt mondta: A lelkészi pálya hivatás, és az általunk kínált képzés olyanoknak szól, akik elhivatottnak érzik magukat. Erősen kétlem, hogy maga profitálna belőle.

Azt is mondta: A harvardi ajánlat kivételes lehetőség. Nem tudna úgy adni esélyt a másik oldalnak, hogy felvesz ott egy teológiai kurzust? Végül is az a főiskola lelkészképzőként indult, ha jól tudom, bizonyára továbbra is tanítják a témát.

A férfi kedvesen rámosolygott apámra, és összeírt neki egy olvasmánylistát, ha többet szeretne tenni annak érdekében, hogy esélyt adjon a másik oldalnak. Apám hazaautózott (akkoriban Sioux Cityben éltek), és egész úton azon gondolkodott, hogy ez talán felér azzal, hogy esélyt ad a másik oldalnak.

Beszélt az apjával. Elhangzott az az érv, hogy egy erősen világi környezetben felvett teológiai kurzus valószínűleg nem fejt ki nagy hatást, mindazonáltal apámnak magának kell döntenie.

Apám elment a második szemináriumba, amely szintén jó hírnévvel dicsekedhetett. Itt a dékán interjúztatta.

A dékán megkérdezte tőle, miért akar lelkész lenni, és apám elmondta, hogy nem akar lelkész lenni, és beszélt a 14C izotópról.

A dékán azt mondta, nagyra értékeli apám szándékát, ennek ellenére szeszélynek érzi, és rámutatott, hogy apám nagyon fiatal. Azt ajánlotta, hogy apám előbb menjen el a Harvardra, és ha utána még mindig akar adni egy esélyt a másik oldalnak, akkor örömmel fogadja a jelentkezését.

Apám visszament az apjához. Az a zengő hang rámutatott, hogy egy harvardi diplomával rendelkező férfi nehezen fog tudni ellenállni a kísértésnek, hogy rögtön karrierépítésbe fogjon, de természetesen apámnak magának kell döntenie.

Apám elautózott a harmadik szemináriumba, amely kicsi és ismeretlen volt. A dékánhelyettes fogadta, és noha egy kis ventilátor fújt rá, a vörös képű, kövér emberről szakadt az izzadság. A dékánhelyettes megkérdezte apámat, miért akar lelkész lenni, és apám elmondta, hogy nem akar lelkész lenni, és beszélt a 14C izotópról.

A dékánhelyettes azt mondta, az egyház azoknak a papnövendékeknek a taníttatását fizeti, akik lelkésznek készülnek. Azt mondta, mivel apám nem tervezi, hogy lelkész lesz, évi 1500 dollárt kell kérniük tandíj gyanánt.

Apám visszament az apjához, aki azt mondta, apám nyáron meg tudna keresni 750 dollárt valamelyik benzinkúton, a többit pedig ő kipótolja.

Így hát apám teológiai főiskolára ment. Amikor azt mondom, hogy teológiai főiskolára ment, úgy értem, hogy beiratkozott egy teológiai főiskolára, és puszta érdeklődésből minden szombaton eljárt zsinagógába, mivel ezt egy szabály sem tiltotta, az idő többi részében pedig biliárdozott a Helene’sben, az egyetlen olyan bárban a városban, ahol kiszolgáltak egy 16 évest.

Várta, hogy nagyapám rákérdezzen, hogy tetszik neki a főiskola, de nagyapám nem kérdezett rá.

A zsinagógában apám megismerkedett egy nála tíz évvel idősebb férfival, aki a szertartást vezette és a felolvasás zömét végezte. Szakasztott úgy nézett ki, mint Buddy Holly, sőt az emberek Buddynak is szólították (jobban szerette a Wernernél). Apám először azt hitte, hogy ő a rabbi, de a városka túl kicsi volt, hogy eltartson egy rabbit: a szertartásokat helyi önkéntesek vezették. Buddy operaénekes akart lenni, de az apja ragaszkodott hozzá, hogy könyvelőnek tanuljon, és azért jött fel Philadelphiából, hogy elvállaljon egy könyvelői állást. Ő is sok időt töltött biliárdozással a Helene’sben.

A harmadik év végére apámnak remekül ment a biliárd. A győzelmeiből félre tudott tenni 500 dollárt, pedig szándékosan hanyagul játszott, hogy ne nyerjen túl sokat vagy túl sokszor. A bárban mindenkit meg tudott verni, mígnem egyik este betévedt egy idegen.

A véletlen úgy hozta, hogy az idegen előbb játszott mindenki mással. Kifinomult, takarékos mozdulatokat használt, nyilvánvaló volt, hogy teljesen más ligába tartozik, mint mindenki más, akivel apám addig játszott. Apám mindenáron játszani akart vele; Buddy mindenáron próbálta lebeszélni. Buddynak nem tetszett az idegen; vagy többet fog nyerni, mint amit apámnak szabad lenne elveszíteni, vagy fegyvert ránt. Apám ezt nevetségesnek találta, de amikor az idegen lehajolt, a kabátja fellibbent, és meglátták a derekára szíjazott pisztolyt.

A soros meccs véget ért, és apám odament hozzá: A barátom szerint maga veszélyes.

Az idegen azt felelte: Lehetséges.

Apám bátran vigyorgott: Szerinte maga megöl, ha legyőzöm.

Az idegen azt felelte: Annyira biztos vagy benne, hogy legyőzöl?

Apám azt mondta: Csak egy módon derül ki.

Az idegen megkérdezte: És kit tisztelhetek benned?

Apám elmondta, hogy a szemináriumban tanul.

Az idegen meglepetését fejezte ki, hogy egy szeminaristát talál a bárban.

Apám azt felelte igencsak gunyorosan: Mind bűnösök vagyunk, testvér.

Az idegen és apám játszottak egyet, és öt dollár gazdát cserélt.

Az idegen megkérdezte: Akarsz visszavágót?

Játszottak még egyet, ami tovább tartott. Apám még mindig hanyagul játszott; természetesen nem beszélt, amikor az idegen lökött, de amikor ő jött, szarkasztikus történetekkel válaszolt az idegen kérdéseire a szemináriumról. Az idegen szűkszavú ember volt, de szemmel láthatóan jól szórakozott. Apám végül egy mázlis lökéssel nyert, és öt dollár gazdát cserélt.

Az idegen azt mondta: Akkor most tegyük érdekesebbé.

Apám megkérdezte: Mennyire érdekesre gondol?

Az idegen megkérdezte, mennyi pénze van apámnak összesen, és Buddy Holly azt tátogta az idegen háta mögött, NE NE NE mondd el neki, te hülye barom, apám mégis megmondta, hogy van ötszáz dollárja.

Az idegen azt mondta, bármilyen oddsot elfogad arra az ötszázra. Apám nem tudta megállapítani, komolyan mondja-e.

Azt mondta: Száz dolcsi. Aki többet nyer öt meccsből.

Az idegen azt felelte, ebben az esetben szeretné látni a pénzt, mert tovább kell mennie, és nem fog itt ődöngeni száz dolcsiért. Azt mondta, hogy öt az egyhez.

Apámnál 25 dollár volt. Kért még huszonötöt Buddytól, a többit pedig tízesekben és ötösökben olyanoktól a bárban, akik tudták, hogy megadja.

Játszottak két meccset, és az idegen mindkettőt simán megnyerte. Elkezdték a harmadik játékot, aminek az elején az idegen bőven nyerésre állt, ám aztán apám összeszedte magát, és nyert. Megnyerte a negyedik játékot is, habár nagy küzdelemben, és amikor megnyerte az ötödiket, csend lett a bárban. Mások is észrevették a pisztolyt.

Az idegen a kabátjába nyúlt. Mindenki megdermedt. Aztán egy tárcát vett elő. Egy vastag bankókötegből lehámozott öt százdollárost.

Azt mondta: Gondolom, sose volt még ennyi pénzed egyben.

Apám rámutatott, hogy már van ötszáz dollárja.

Az idegen erre: 1000 $! Az sok pénz.

Azt is mondta: Utálom látni, ha valakinek van pénze, de nem tud vele mit kezdeni.

Apám megkérdezte: Hogy érti?

Az idegen azt felelte, ha az ember kicsit korábban tud valamit másoknál, néha kereshet egy kis pénzt úgy, ha már van némi pénze.

Apám rákérdezett: Maga mit tud?

Az idegen azt mondta, nem lepődne meg, ha az új autópályát arrafelé építenék meg.

Apám megkérdezte: Ha biztosan tudja, miért nem használja ki? Vegyen ingatlant.

Az idegen azt mondta: Nem szeretem az ingatlant. Leköti az embert. De ha nem zavarna az ingatlan, és lenne ezer dollárom, tudom, hogy mit csinálnék vele.

A bár bezárt, és az idegen elhajtott. Mrs. Randolph, Buddy házinénije történetesen el akarta adni a házát, hogy Floridába költözzön, csak nem akadt vevő. Apám rámutatott, hogy ha az idegennek igaza volt, megvehetnék a házát, motellé alakíthatnák, és sok pénzt kaszálnának.

Ha, mondta Buddy.

Valójában mindketten meg voltak róla győződve, hogy az idegen tudta, miről beszél; a rejtélyes fegyver hitelessé tette a meséjét.

Apám azt mondta, neki nem lesz rá ideje, mert ha befejezte a szemináriumot, megy a Harvardra. Ugyanis írt az egyetemnek, hogy elfogadja a korábbi ajánlatukat.

Eltelt pár hét. Levél jött a Harvardról, miszerint szeretnék látni, mit csinált az elmúlt pár évben, kérték a jegyeit és ajánlóleveleket. Apám elküldte őket. Eltelt pár hónap. Egy nap jött egy levél, amit nem lehetett könnyű megírni. Az állt benne, hogy a Harvard kész felajánlani neki egy helyet a korábbi eredményei alapján, mivelhogy az ösztöndíjakat tisztán teljesítmény alapján adják, ezért nem lenne tisztességes, ha olyasvalakinek adnák, akinek kettes az átlaga. Az állt benne, hogy ha elfogadja a felkínált helyet, meg kell fizetnie a megállapított tandíjat.

Apám hazament húsvétra Sioux Citybe. Buddy hazament Philadelphiába megünnepelni a zsidó húsvétot. Apám megmutatta a levelet az apjának.

Nagyapám elolvasta a harvardi levelet, és azt mondta, szerinte az az Úr akarata, hogy apám ne menjen a Harvardra.

Négy évvel korábban apámra fényes jövő várt. Most egy ismeretlen főiskola középszerű diplomája, amely semmi hasznára sem lehetett annak, aki képtelen lelkészi pályára lépni.

Apám meg sem tudott mukkanni az undortól. Szó nélkül kiment a házból. Beült a Chevrolet-be, és megtett 2100 kilométert.

Később apám néha játszott egy játékot. Útban Mexikóba például találkozott egy emberrel, és azt mondta neki, Itt van ötven dolcsi, legyen szíves vegyen nekem lottót. És odaadta a férfinak a névjegykártyáját. Mondjuk, a jackpot esélye 20 millió volt az egyhez, és azé, hogy az ember odaadja a nyertes szelvényt apámnak, szintén 20 millió az egyhez, vagyis nem mondhatjuk, hogy apám élete tönkre lett téve, mert 1 a 400 billióhoz volt az esély, hogy nem.

Vagy úton Európába találkozott egy emberrel, és azt mondta neki, Itt van ötven dolcsi, ha Monte-Carlóban jár, tegyen nekem egy szívességet, egy rulettasztalon tegye fel ezt a 17-esre, és hagyja fent 17 pörgetésig, mire a férfi azt mondta, nem tervez Monte-Carlóba menni, mire apám, De ha mégis, és odaadta neki a névjegykártyáját. Mennyi volt az esélye, hogy a férfi meggondolja magát, és mégis elmegy Monte-Carlóba, mennyi volt az esélye, hogy a 17-es zsinórban 17-szer kijön, mennyi volt az esélye, hogy a férfi elküldi a pénzt apámnak? Akármennyi is, nem volt teljesen kizárt, csak nagyon-nagyon valószínűtlen, és nem volt teljesen biztos, hogy nagyapám tönkretette apámat, mert 1 az 500 billiárd billiárd billiárdhoz volt az esélye, hogy nem.

Apám sokáig játszotta ezt, mert úgy érezte, tisztességes esélyt kell adnia nagyapámnak. Nem tudom, mikor játszotta utoljára, de először akkor, amikor szó nélkül elhagyta a házat, és elautózott 2100 kilométert Buddy cimborájához Philadelphiába.

Apám leparkolt Buddyék háza előtt. Az első szobából zongora szólt hangosan és keserűen. Ajtók csapódtak. Emelt hangok csattantak. Valaki sikoltott. A zongora elnémult. Valaki elkezdett játszani a zongorán hangosan és keserűen.

Apám megkereste Buddyt, aki elmagyarázta a helyzetet.

Buddy operaénekes akart lenni, és könyvelő lett. Az öccse, Danny klarinétművész akart lenni, és az apja ékszerüzletében dolgozott. A húga, Frida hegedűművész akart lenni, és titkárnőként dolgozott, majd férjhez ment, és szült három gyereket. A húga, Barbara hegedűművész akart lenni, és titkárnőként dolgozott, majd férjhez ment, és szült két gyereket. A legkisebb húga, Linda énekes akar lenni, és most kereken megtagadta, hogy titkárnőképzőbe menjen; az apja viszont kereken megtagadta, hogy elengedje zenét tanulni. Linda erre leült a zongorához, és elkezdte játszani Chopintől az Op. 28. No. 24. d-moll prelűdöt, ami eleve keserű darab, de egyenesen tragikus intenzitást kap, amikor zsinórban negyvenszer eljátsszák.

Úgy állt a helyzet, hogy az apjuk Bécsből származott, és nagyon magas elvárásai voltak. A gyerekek mind ügyesen játszottak öt-hat hangszeren, de ki nem állhatták a gyakorlást: minden darabból vagy véresen, de a vereségüket be nem látva, vagy csodával határos módon sértetlenül kerültek ki, és egy darabig mindnyájan hitték, zenészek lesznek. Buddy értette meg elsőként, hogy nem lesznek. Mr. Konigsberg úgy gondolta, az ember vagy tehetséges, vagy nem; egyik gyereke sem játszik úgy, mint egy Heifetz vagy egy Casals vagy egy Rubinstein, következésképpen nem elég tehetségesek, hogy hivatásos zenészek legyenek; következésképpen jobb, ha csak élvezik a zenét, és amikor Buddy befejezte a középiskolát, az apja azt mondta neki, hogy szerinte könyvelőnek kéne mennie.

Buddy azt mesélte apámnak: Tudod, akkor nem akartam kiborítani apámat, nem akartam nagy ügyet csinálni belőle, gondoltam, ki vagyok én, hogy azt mondjam, énekes lehetek, de aztán a többiek is vita nélkül beadták a derekukat, és azóta az jár a fejemben, hogy talán az én hibám. Ha én megmakacsolom magam, talán apám hozzászokott volna a gondolathoz, ahelyett hogy nem is ad nekünk esélyt. Folyton az jár a fejemben, mi van, ha az egész az én hibám?

És reménykedve várt…

És apám azt mondta: Persze hogy a te hibád. Miért nem álltál a sarkadra? Az egész brancsot cserben hagytad. A minimum, hogy teszel róla, hogy még egyszer ne történjen meg.

Apám tudta, hogy mindig utálni fogja magát, amiért tiszteletben tartotta a saját apja óhaját, és most úgy gondolta, legalább más ne kövesse el ezt a hibát.

Lindát felvették valahová?, kérdezte.

Nem, felelte Buddy.

Akkor menjen el meghallgatásra, mondta apám, és Buddyval a nyomában bement az első szobába, hogy hangot adjon a véleményének.

Az első szobában egy 17 éves lányt talált, vad fekete hajjal, vad fekete szemmel és bősz vörös rúzzsal. Nem nézett fel, mert negyvenegyedszer is Chopin Op. 28. No. 24. d-moll prelűdjének közepén járt.

Apám megállt a zongora mellett, és hirtelen az a gondolat ötlött fel benne: Mennyi az esélye, hogy szemináriumba megy, és zsinagógába jár, és megtanul biliárdozni, csak hogy beleszeressen egy zsidó lányba Philadelphiában, és egy vagyont keressen motelekkel, és boldogan éljen, amíg meg nem hal? Mondjuk milliárd az egyhez, ami még mindig nem jelenti, hogy lehetetlen, szóval nem lehetetlen az sem, hogy az apja tulajdonképpen nem…

Linda a mély regiszterhez hajolt, leütötte azt a három keserű mély hangot. Bumm. Bumm. Bumm.

A darab véget ért. Mielőtt újrakezdte volna, felnézett.

Te ki vagy?, kérdezte.

Buddy bemutatta apámat.

Á, az ateista, mondta anyám.

i

– Csináljunk bambuszlándzsákat. Öljük meg az összes banditát!

– Nem tudjuk.

– Lehetetlen.

Három paraszt (A hét szamuráj)

Egy kis falut minden évben banditák rohannak le, a parasztok elveszítik a termésüket és néha az életüket is. Idén a vének úgy döntenek, hogy tesznek valamit ellene. Hallottak egy faluról, amely egyszer felfogadott egy gazdátlan szamurájt, és megmenekült. Elhatározzák, hogy ugyanígy tesznek, és néhányan elindulnak, hogy keressenek erre hajlandó szamurájokat. Mivel fizetség nincs, csupán élelem, alvóhely és a harc öröme, a parasztok szerencséje, hogy először Kambeivel (Simura Takasi) találkoznak, egy erős és elkötelezett férfival, aki felvállalja az ügyüket. Csatlakozik hozzá egy fiatal ronin, Kacusiró (Kimura Iszao), majd véletlenül találkozik egy régi barátjával, Sicsiródzsival (Kató Daiszuke). Ő maga választja Goróbeit (Inaba Josio), aki pedig kiválasztja Heihacsit (Csiaki Minoru). Csatlakozik hozzájuk egy kardforgató mester, Kjúzó (Mijagucsi Szeidzsi), és végül Kikucsijo (Mifune Tosiró), aki maga is egy paraszt fia, és aki egy ideje már követi őket, mert – mint mindannyiukat – lenyűgözi Kambei.

A faluba érve felkészülnek a harcra. Nem várják meg a támadást, megrohamozzák és felgyújtják a banditák erődjét, és megölnek néhány banditát – bár Heihacsi is életét veszti. A banditák megtámadják a falut, de a védők visszaverik őket, noha Goróbei meghal. Ezután a falusiak kitalálják azt a tervet, hogy beengednek néhány banditát, aztán leszúrják őket. A végső csatában Kjúzó és Kikucsijo is elesik, a banditák viszont mind meghalnak.

Tavasz van, ismét eljött a rizsültetés időszaka. Az eredeti hét szamurájból már csak három maradt, és hamarosan ők is különválnak és elindulnak a maguk útján.

Donald Richie: The Films of Akira Kurosawa (Kuroszava Akira filmjei)

1

A szamurájok Penguin-japánt beszélnek?

Nagy-Britanniában 60 millió ember él. Amerikában 200 millió. (Stimmel ez?) Azt meg sem tudom saccolni, hogy ehhez még hány más nemzetiségű jön, aki beszél angolul. Azt viszont lefogadnám, hogy abból a sok százmillióból maximum 50 olvasta A. Roemer: Aristarchs Athetesen in der Homerkritik (Lipcse, 1912) című művét, amelyet nem fordítottak le németről, és nem is fognak már az idők végezetéig.

Én 1985-ben csatlakoztam ehhez a szerény csapathoz. 23 voltam.

Eme obskúrus mű első mondata így hangzik:

Es ist wirklich Brach- und Neufeld, welches der Verfasser mit der Bearbeitung dieses Themas betreten und durchpflügt hat, so sonderbar auch diese Behauptung im ersten Augenblick klingen mag.

Az Önállóan németül című könyvből tanultam önállóan németül, és ebben a mondatban rögtön több szót is felismertem:

Nagyon is valami és valami, amit a valami valamije alatt valami csinált és valami csinált, amely valamilyen is ez a valami az első valamiben.

A mondat többi részének megfejtéséhez a Langenscheidt-féle német szótárból kikerestem a Brachfeld, Neufeld, Verfasser, Bearbeitung, Themas, betreten, durchpflügt, sonderbar, Behauptung, Augenblick és klingen szavakat.

Ezt kínos lett volna olyanok szeme láttára művelnem, akiket ismerek, hiszen eddigre már kennem-vágnom kellett volna a németet; nem azzal kellett volna elpocsékolnom az Oxfordban töltött időt, hogy belógok mindenféle nyelvórákra – akkád, arab, arámi, hettita, páli, szanszkrit és Jemen dialektusai (nem is szólva a haladó papirológiáról és a középhaladó hieroglifikáról) – ahelyett, hogy az emberi tudomány frontvonalát tolnám kijjebb. Az a probléma, hogy ha olyan helyen nőttél fel, ahol mindenkit izgalommal tölt el az első motel megnyitása, olyan helyen, amely csak halványan (vagy még annyira sem) tud Jemen puszta létezéséről, akkor igenis tanulmányozni akarod Jemen dialektusait, ha alkalom adódik, mert nem feltétlen nyílik erre még egyszer lehetőséged. A magasságomon és súlyomon kívül mindenről hazudtam, hogy bejussak Oxfordba (végül is apám példája megmutatta, hogy mi történhet, ha másokra hagyod, hogy küldjék el az ajánlóleveleket és tanulmányi eredményeidet), ezért szerettem volna a legtöbbet kihozni belőle.

Az, hogy szereztem egy BA-diplomát, és utána kutatói ösztöndíjat kaptam, jól mutatja, hogy mennyivel jobban eltaláltam a jegyeket és referenciákat, amelyekkel elláttam magam (csupa jeles, natürlich; olyan sorok, hogy „Sibylla érdeklődési köre széles, gondolkodásmódja pedig rendkívül eredeti; öröm őt tanítani”), mint amivel elő tudott volna rukkolni bárki, akit ismertem. Az egyetlen probléma az volt, hogy most kénytelen voltam kutatni. Az egyetlen probléma az volt, hogy amikor az ösztöndíjbizottság elnöke megjegyezte, „Természetesen otthon van a németben”, lezseren rávágtam, „Természetesen”. Ami akár igaz is lehetett volna.

Roemer mindenesetre nem volt elég ismert, hogy az alsó olvasóterem polcain tartsák, a gyakrabban használt klasszikus szövegek között. A kötet évről évre csak porosodott a sötétben, mélyen a föld alatt. Mivel a raktárból kellett felhozatni, a Bodleian bármelyik olvasótermébe lehetett kérni, én pedig a Radcliffe Camera felső olvasótermébe küldettem, mert ez a könyvtár egy tér közepén álló kőkupolában működött. Ott észrevétlenül olvashattam.

Ültem a galérián, és néztem a kupola belsejét vagy az ívelt falakat, tele elképesztően érdekesnek látszó könyvekkel nem klasszikus témákban, vagy az ablakon át az All Souls épületének sápadt köveit, vagy muszájból az Aristarchs Athetesen in der Homerkritik (Leipzig, 1912) című kötetet. Közel-távol nem volt egyetlen klasszika-filológus sem.

Az a benyomás alakult ki bennem, hogy a mondat azt jelenti: Nagyon is új és parlagon hagyott föld, amelyet a szerző témánk kutatása során végigtaposott és felszántott, bármilyen furcsán hangzik elsőre ez az állítás.

Ez nem igazán érte meg a strapát, de folytatnom kellett, hát folytattam, vagyis folytatni akartam, de akkor felnéztem, és tőlem balra az egyik polcon megpillantottam egy könyvet a harmincéves háborúról, ami elképesztően érdekesnek tűnt. Levettem, és valóban elképesztően érdekesnek bizonyult, és mire legközelebb felnéztem, már ebédidő volt.

Elmentem a fedett piacra, és egy órán keresztül pulóvereket nézegettem.

Egyesek szerint a fogamzásgátlás erkölcstelen, mert a párosodás célja a szaporodás. Ugyanígy, egyesek szerint csak azért érdemes könyvet olvasni, hogy könyvet írjunk; kérjünk ki könyveket a porból és sötétből, és írjunk több ezer szót, amit leküldhetünk a porba és sötétbe, és amit aztán ki lehet onnan kérni, hogy megint mások újabb szavak ezreit küldhessék melléjük a porba és sötétbe. Néha azért kérünk ki egy könyvet a porból és sötétből, hogy olyan könyv íródjon meg, amit lehet kapni a boltokban, és talán még érdekes is, de akik azért veszik meg és olvassák, mert érdekes, azok nem komoly emberek, mert ha komoly emberek volnának, nem törődnének azzal, hogy érdekes, hanem leírnának sok ezer szót, amit letétbe helyezhetnek a porban és sötétben.

Egyesek szerint a halál rosszabb az unalomnál.

Sok érdekes pulóvert láttam a piacon, csak drágállottam.

Végül elszakadtam onnan, és folytattam a küzdelmet.

Nagyon is új és parlagon hagyott föld, amelyet a szerző témánk kutatása során végigtaposott és felszántott, bármilyen furcsán hangzik elsőre ez az állítás, emlékeztettem magam.

Elképesztően érdektelennek tűnt.

Nekiláttam a második mondatnak, az előzőhöz hasonló befektetés/profit aránnyal, aztán a következő mondatnak, majd az azt követőnek. Öt-tíz percbe telt elolvasni egy-egy mondatot: egy óra per oldal. Az érvelés körvonala lassan kibontakozott a ködből, mint Debussy elsüllyedt katedrálisa sortant peu à peu de la brume.

A „La Cathérdale Engloutie”-ban végül melankolikus pompa akkordjai zengnek fel, fortissimo !!!! De amikor úgy 30 óra elteltével kezdtem megérteni…

Az angolul beszélő világban 49 ember tudja, mi várt rám. Senki más nem tudja vagy törődik vele. Pedig mennyi minden függ a megvilágosodásnak ettől a pillanatától! Csak ha el tudjuk képzelni a világot Newton nélkül, Einstein nélkül, Mozart nélkül, akkor tudjuk elképzelni a különbséget eme világ és a között a világ között, amiben két mondat után becsukom az Aristarchs Athetesent, és az ösztöndíjam feltételeire rá se bagózva előveszem a Schachnovellét.[1] Ha nem olvasom Roemert, nem ébredtem volna tudatára, hogy nem lehetek akadémikus, sosem találkozom Liberaceval[2] (nem, nem azzal a bizonyossal), és a világ híján lenne egy…

Többet mondok, mint amennyit tudok. Haladjunk sorjában. Naponta olvastam Roemert, és olyan harminc óra elteltével a megvilágosodás nem bearanyozta, hanem beólmozta a hangulatomat.

Úgy 2300 évvel ezelőtt Nagy Sándor elindult Makedóniából, hogy meghódítson mindent, ami az útjába kerül. Hódításai során eljutott Egyiptomba, és megalapította Alexandria városát, majd folytatta a hódítást kelet felé, aztán meghalt, követői pedig marakodhattak a hódításain. Egyiptomot már Ptolemaiosz kormányozta, és meg is tartotta. Alexandriából vezette az országot, és ő állíttatta a város számos csodájának egyikét: egy könyvtárat, amelynek beszerzési politikáját céltudatos kegyetlenség jellemezte.

A nyomdagép feltalálása még olyan messze volt, mint tőlünk a 3700-as évek csodái; minden könyvet kézzel sokszorosítottak. Hibák csúsztak be, főleg, ha egy másolat másolatának másolatát másolták; néha a másolónak támadt egy ragyogó ötlete, és beszúrt általa kitalált sorokat vagy akár egész bekezdéseket, az utána következő másolók pedig az eredeti szöveggel együtt gyanútlanul lemásolták az ő ragyogó ötletét is. Ennek kiküszöbölésére az egyik megoldást az jelentette, hogy a lehető legközelebb kellett kerülni az eredetihez. A könyvtár jókora letétet fizetett az athéni nyilvános levéltárnak, hogy kölcsönvehesse a görög tragédia nagyjainak (Aiszkhülosz, Szophoklész, Euripidész, az egész bagázs) eredeti kéziratait másolatkészítés céljából. Aztán gondoskodott arról, hogy a lehető legjobb verziónak maradjon birtokában, mégpedig azzal az egyszerű, de nagyszerű megoldással, hogy megtartotta az eredetiket, és a letét elvesztésére fittyet hányva a másolatokat adta vissza.

Ez eddig nem valami őrülten izgalmas, mégis rengeteg lenyűgöző dolgot lehet mesélni a könyvtárról és Alexandriáról és az ott élt őrültekről, hiszen minden bizonnyal az írók a legperverzebb és legakaratosabb emberek, akiket a világ valaha ismert. Vannak, akiknek ha nincs hova tenni az esernyőt, elmennek az IKEA-ba, és vásárolnak egy otthon könnyen összeszerelhető esernyőtartót – és vannak olyanok is, akik 1000 kilométert vezetnek egy aukcióra Shropshire szívében, és meglátják a potenciált egy látszólag használhatatlan, 17. századi földművelő szerszámban. Az alexandriaiak egymásra licitáltak volna az aukción. Imádták lapozgatni a régi műveket (amelyekhez könnyen hozzájuthattak a könyörtelen beszerzési politikán alapuló könyvtárukban), imádtak ritka szavakra lelni, amiket már érteni sem értettek, nemhogy használtak volna, és érdekesebb változatként alkalmazni őket olyan szavak helyett, amelyeket az emberek esetleg érthettek is. Imádták azokat a mítoszokat, amikben emberek megvadulnak vagy varázsitalt isznak, vagy kővé dermednek egy-egy stresszes pillanatban; imádták azokat a jeleneteket, amikben a megvadult emberek érdemtelenül mellőzött szavakkal megtűzdelt furcsa, darabos monológokat hadoválnak; imádtak egy-egy mítosz valamely triviális elemére fókuszálni, azt kibontani, és elhagyni a mítoszt – bármelyik Hamletből képesek voltak Rosencrantz és Guildensternt csinálni. Akadémikusként, tudósként, matematikusként, római fiatalokat tévútra vezető költőként betolakodtak olyan könyvekbe, amelyek elsősorban nem róluk szóltak; ha ők maguk kaptak egy kötetet, rögtön külön kötetnyi lábjegyzet tört ki belőlük – természetesen Fraser Ptolemaioszi Alexandriájáról beszélek, arról a könyvről, amiért a sírból is visszajönnék (egyszer már kértem a halálos ágyamon, de nem kaptam meg). Csak hát az idő rövid – a Csodagyerek videót néz, de ki tudja, meddig –, szóval mivel is járult hozzá Roemer ehhez a bámulatos témához?

Roemert kifejezetten Arisztarkhosz Homérosz-kritikája érdekelte, aki nem sokkal Kr. e. 180 után vezette a könyvtárat (a tragédiákkal kapcsolatos kellemetlenség az ő ideje előtt történt). Arisztarkhosz tökéletes Homérosz-szöveget szeretett volna; mivel eredeti kézirat nem létezett, a könyörtelenség és a pénz ehhez nem volt elég: össze kellett hasonlítania a példányokat, és kiszúrni a hibákat. Törlésre jelölte azokat a sorokat, amelyekről úgy vélte, hogy nem tartoznak a szövegbe, és elsőként írta le az érveit kommentár formájában. Arisztarkhosztól semmi nem maradt fenn. Akadnak széljegyzetek az Iliászban, amelyeknél ugyan nem szerepel név, de feltehetően Arisztarkhosz jegyzeteinek harmadkézből való kivonatai; van néhány másik jegyzet, ahol név is szerepel.

Roemer a harmadlagos kivonatok egy részét ragyogónak találta: nyilvánvalóan Arisztarkhosztól származnak, aki nyilvánvalóan zseni volt. Más szemelvények azonban túlságosan buták egy zsenihez: nyilvánvalóan mástól erednek. Amikor állítólag valaki más tett egy nagyszerű megjegyzést, ő rögtön tudta, hogy az valójában Arisztarkhosz szájából hangzott el, és ha bárhol gazdátlanul hevert egy nagyszerű kommentár, rögtön kiszúrta mögötte a meg nem nevezett mestert.

Na most, abszolút világos, hogy ez így őrültség. Ha úgy kevered a neveket, hogy mindig ugyanaz a személy a zseni, akkor tulajdonképpen eldöntötted, hogy nem hiszel a forrásodnak, amikor azt mondja, hogy valaki más mondott valami jót, vagy a zseni mondott valami rosszat – holott eleve a forrás az egyetlen ok, amiért zseninek hiszed a zsenit. Bárki, aki két másodpercre megáll gondolkodni, látta volna a problémát, de Roemernek sikerült egy egész tudományos értekezést megírnia anélkül, hogy két másodpercig gondolkodott volna. Miután eldöntötte, hogy a hülyeséget tekinti a hiteltelenség kritériumának, azzal folytatta, hogy egyik hülye megjegyzést a másik után vetette el, mondván, az valójában Zénodotosztól vagy Arisztophanésztől (nem attól, egy másiktól) származik, vagy Didümosz idézi hibásan, és sok szarkasztikus és kárörvendő megjegyzést tett az említett félkegyelműek alkalmatlanságára.

Amikor rájöttem, hogy ezt mondja, nem tudtam elhinni, hogy tényleg ezt mondja, ezért elolvastam még 50 oldalt (20 perc/oldal sebességgel, így az addigi összeghez még hozzáadtam 16,66 órát), de tényleg ezt mondta. Csak bámultam az oldalt. Lehunytam a szemem.

Tegyük fel, hogy olyan helyen nősz fel, ahol izgatottak az első megnyíló motel miatt, és városról városra költözöl, miközben egy motel bezár, egy másik pedig megnyit. Az iskola természetesen nem ragad magával, és stabilan hozod a gyenge négyes átlagot. Hamarosan leteszed a felsőoktatási alkalmassági vizsgát, és mindenkit megdöbbentesz a felsőoktatási alkalmasság olyan fokával, amely a gyenge négyes átlagot teljesen más megvilágításba helyezi. A tanáraid személyes sértésnek veszik az eredményt. Jelentkezel különböző főiskolákra, amelyek ajánlóleveleket kérnek, és a tanárok, akik miatt szótlan fásultságba estél, a levélben az apátiádra panaszkodnak. Káprázatos felsőoktatási alkalmasságod alapján behívnak felvételi elbeszélgetésre, és megkérdezik, mi érdekel, csakhogy téged nem érdekel semmi. Nem végzel iskolán kívüli tevékenységeket, mert az iskolán kívüli tevékenységed a Donny Osmond Rajongói Klub volt. Apátiára hivatkozva mindenki elutasítja a jelentkezésedet.

Egy nap az egyik motelszobában fekszel az ágyon. Anyádnak rossz napja van: a szomszéd szobában álló zongorán már 63× játssza Chopin „Forradalmi etűd”-jét. Apádnak jó napja van: a Gedeon Társaság egyik tagja eljött, és javasolta, tegyenek Bibliákat a szobákba, mire apád kategorikusan kijelenthette, hogy nem tűri meg azt a szemetet a moteljében. Minden éjjeliszekrény felső fiókjában, magyarázza, ott van Darwin A fajok eredete című művének egy példánya. Sőt apádnak ez egy igazán jó nap, mert éppen aznap reggel az egyik vendég törülköző helyett A fajok eredetét lopta el. Apatikusan bámulod a tévét. Éppen az Oxfordi diák megy.

Hirtelen támad egy ötleted.

Oxford bizonyára nem róná fel, hogy nem hivatalos tagja vagy a Donny Osmond Rajongói Klubnak. Oxford bizonyára nem ragaszkodna ahhoz, hogy agyatlan lelkesedést mutass csak azért, hogy bebizonyítsd, tudsz lelkesedni. Oxford bizonyára nem ülne fel a szóbeszédnek. Oxford bizonyára nem róna fel neked egy ajánlólevelet anélkül, hogy bármit is tudna az írójáról.

Miért ne jelentkeznél?

Azt gondoltam: Elhagyhatnám Motellandet, és értelmes lények között élhetnék! Soha többé nem unatkoznék!

Roemerre nem számítottam. Most azt gondoltam: Talán a németem a gond?

De ő tényleg ezt mondta, és én tényleg 46,66 órát töltöttem az olvasásával. Bámultam a lapot. Bámultam a kupolát. A levegőt betöltötte a lapozgatás halk nesze. A kezemre hajtottam a fejem.

Több mint 46 órát töltöttem Roemer bizarr logikájával, amikor még egy szót sem olvastam sem Musiltól, sem Rilkétől, sem Zweigtől. De nem azért kaptam ösztöndíjat, hogy pusztán jó dolgokat olvassak, hanem azért, hogy gyarapítsam a közös tudást. Elpazaroltam 47 órát egy olyan időszakban, amikor emberek haltak éhen, és gyerekeket adtak el rabszolgának; de nincs munkavállalási engedélyem, hogy olyasmit csináljak, amit egyszerűen érdemes csinálni. Ha nem lett volna szükségem munkavállalási engedélyre, eltekinthettem volna az ösztöndíjtól, és ha visszamegyek az Államokba, eltekinthettem volna a munkavállalási engedélytől, csakhogy nem akartam visszamenni az Államokba.

A Monte Cristo grófjában van egy szereplő, aki évekig ás a tömör sziklában, míg végül eljut valahová: egy másik cellában találja magát. Ez egy ilyen pillanat volt.

Bárcsak azt a 47 órát a jemeni dialektusokra fordítottam volna.

Megpróbáltam jobb kedvre deríteni magam. Arra gondoltam: Nagy-Britanniában vagyok! Elmehetek moziba, és elkaphatom a Carling Black Label reklámját! Ugyanis a brit reklámok a legjobbak a világon, és a Carling Black Label reklámja a legjobb brit reklám. Nem jutott eszembe olyan film, amit valóban meg akarnék nézni, de a reklám csodás lenne. Aztán hirtelen arra gondoltam, hogy pontosan ez a probléma, ez az élet ördögi jellemzője: egy perc Carling Black Label-reklám jut kétórányi Szellemirtók XXXV-re, amit eleve nem is akartál megnézni. Ezért úgy döntöttem, hogy nem megyek moziba, és bárcsak…

Leszavaztam a mozit. Arra gondoltam: Keressünk inkább sült csirkét.

Nagy-Britanniában egy amerikai olyan vigaszforrásokat talál, amelyek sehol a világon nem állnak rendelkezésre. Az egyik csodálatos dolog ebben az országban az a rengeteg sült csirkét áruló franchise, ahol olyan államokból származó sült csirkét árulnak, amely államok az Atlanti-óceán túlpartján nem a sült csirkéről ismertek. Ha az ember egy kicsit nyomottnak érzi magát, fordulhat a Tennessee Fried Chickenhez; ha sötét kétségbeesés lesz rajta úrrá, helyrebillenti a dolgokat egy Iowa Fried Chickenben; ha az élet értéktelennek és a halál elérhetetlennek tűnik, kereshet valahol a szigeten egy Alaska Fried Chickent, ahol az inuitok emberemlékezet óta őrzött receptje szerint sütik a csirkét.

Kibicikliztem a Cowley Roadra, eltekertem egy Maryland Fried Chicken mellett, aztán egy Georgia Fried Chicken mellett, és egész idő alatt azon töprengtem, hogy mihez kezdhetnék munkavállalási engedély nélkül. Végül egy Kansas Fried Chickenhez értem, és leszálltam.

Éppen a biciklimet lakatoltam le, amikor hirtelen eszembe jutott: Rilke egy darabig Rodin titkáraként dolgozott.

Rilkéről a következőket tudtam: hogy költő volt; hogy Párizsba ment, és Rodin titkáraként kapott munkát; és hogy a Grand Palais-ban egy kiállításon meglátott néhány Cézanne-festményt, aztán nap mint nap visszament, és órákig bámulta őket, mert semmihez sem hasonlítottak, amit addig látott.

Semmit sem tudtam arról, hogy Rilke hogyan jutott ehhez az álláshoz, így nyugodtan hihettem, hogy egyszerűen csak betoppant Rodinhez. Én miért ne toppanhatnék be egyszerűen valakihez? Elmehetnék Londonba, Párizsba vagy Rómába, és betoppannék egy festőhöz vagy szobrászhoz, egy olyan emberhez, akit valószínűleg hidegen hagy a munkavállalási engedély. Láthatnék olyan dolgokat, amelyek épp most születtek, és órákig bámulhatnám őket.

Fel-alá járkáltam, és próbáltam találni egy olyan művészt, akinek szüksége lehet asszisztensre.

Fel-alá járkáltam, és arra gondoltam, hogy talán könnyebben találnék művészt, ha már eleve Londonban, Párizsban vagy Rómában lennék.

Nem volt sok pénzem, ezért fel-alá járkáltam, és próbáltam kitalálni, hogyan juthatnék el Londonba, Párizsba vagy Rómába. Végül bementem a Kansas Fried Chickenbe.

Éppen egy Kansasi Csirkekosarat akartam rendelni, amikor eszembe jutott, hogy a koleszban feliratkoztam vacsorára. A koleszom híres volt a szakácsáról, mégis kísértésbe estem, hogy maradjak, ahol vagyok, és bárcsak…

Erre gondolnom sem szabad. Nem is gondolom komolyan, de bárcsak…

Mit számít? Ami történt, megtörtént.

Véletlenül jelentkeztem aznap este a koleszban vacsorára; véletlenül ültem egy végzett hallgató mellé, aki éppen látogatóban volt; nem véletlenül beszéltem szellemi monogámiáról és munkavállalási engedélyről, hiszen semmi másra nem tudtam gondolni; de ez a végzett hallgató véletlenül együttérzően elmondta, hogy Balthus volt Rilke titkára, véletlenül egy köztisztviselő lánya volt, és így nem ijedt meg a brit bürokráciától, és azt mondta, hogy ha elviselném a szégyent, hogy arról ismernek, hogy

Mért harcolnak?

MÉRT HARCOLNAK?

MÉRT HARCOLNAK?

Nem tudod elolvasni a feliratot?

PERSZE hogy el tudom olvasni de MÉRT

Szamurájokat keresnek hogy megvédjék a falut a banditáktól

Azt tudom

de néhányan úgy gondolják hogy időpocsékolás

Azt TUDOM

mert a szamurájok akiket megkérdeztek megsértődtek a felajánlott napi háromszori étkezésen

Azt TUDOM

és most azt mondják hogy én megmondtam

AZT TUDOM DE MÉRT HARCOLNAK

Lehet hogy ez túl nehéz lehet neked.

NEM

Talán várnunk kéne amíg idősebb leszel

NEM

Csak 6 éves korodig

NEM! NEM! NEM! NEM! NEM!

OKÉOKÉOKÉOKÉOKÉ. OKÉ. OKÉ.

Szerintem tényleg túl kicsi hozzá, de mit tehetnék? Ma olvastam ezeket a szörnyű szavakat az újságban:

Egy jóindulatú férfi hiányában az egyedülálló anyára nehéz küzdelem vár a fia nevelése során. Elengedhetetlen, hogy férfi példaképeket biztosítson a fiúnak: szomszédokat, nagybácsikat vagy a család barátait, akik osztozhatnak a fiúval érdeklődési körükben, hobbijaikban.

Ez mind szép és jó, de Ludo bácsikátlan fiú, és történetesen nem ismerek egyetlen jó szándékú bélyeggyűjtőt sem (és ha ismernék, igyekeznék elkerülni). Ez aggasztó. Egyszer olvastam, hogy az argentin katonák megkötözték az ellenzékieket, repülőgépen kivitték a tenger fölé, majd kidobták őket. Azt gondoltam: nos, ha L-nek példaképre van szüksége, nézze meg A hét szamurájt, és máris lesz neki 8.

A parasztok meglátnak egy tömeget. Egy szamuráj lement a folyópartra, hogy egy szerzetes megborotválja.

Egy bajuszos, kardos férfi furakszik át a tömegen, és az állát vakargatva leguggol (Mifune Tosiró az).

Egy jóképű, arisztokratikus kinézetű fiatalember megkérdezi valakitől, hogy mi történik. Egy tolvaj rejtőzik az egyik csűrben. Túszul ejtett egy gyereket. A szamuráj szerzetesköntöst és két adag rizst kért.

A szamuráj felveszi az álruhát. Érzi, hogy Mifune figyeli, és megfordul. Fekete szem fehér arcban fekete vásznon. Mifune üres tekintettel bámul vissza rá. A szamuráj fekete szeme fehér arcban. Mifune vakaródzik. A szamuráj elfordul. Visszafordul és Mifunéra néz; szeme fekete, arca fehér. Elfordul, és a csűrhöz megy.

Mifune leül mögötte egy felborított vödörre, és figyel.

A szamuráj közli a tolvajjal, hogy ételt hozott, bedobja a rizst az ajtón, majd beront.

A tolvaj kirohan a pajtából, és holtan esik össze.

A szamuráj a földre ejti a tolvaj kardját.

A gyermek szülei odarohannak, hogy a karjukba kapják.

Mifune a kardjával hadonászik, és ugrál a holttest körül.

A szamuráj elsétál, hátra sem pillant.

gépíró vagyok (100 szó/percet vallottam be), akkor kaphatnék munkavállalási engedélyt és munkát.

Korábban éppen azt akartam mondani, hogy ha nem olvastam volna Roemert 1985. április 30-án, akkor a világ szegényebb lenne egy zsenivel; azt mondtam, hogy a Vásott Kölyök nélkül a világ olyan lenne, mint Newton, Mozart és Einstein nélkül! Fogalmam sincs, hogy ez igaz-e; nem tudhatom, hogy igaz-e. Nem minden zseni csodagyerek, és nem minden csodagyerek zseni, és 5 évesen még túl korai lenne megmondani. Sidis 8 évesen 12 nyelven beszélt, 12 évesen a térgeometriáról tartott előadást a Harvardon, ám végül nem ismerte más, csupán a korán túlteljesítő gyerekek aggódó szülei. Cézanne húszéves korában tanult meg festeni. Ellenben Bernini csodagyerek és zseni volt, ahogy Mozart is. Nem lehetetlen. Lehetséges.

Lehetséges, de vajon valószínű? Ha L egy Mozart vagy egy Newton, akkor az embereket 10 évszázad múlva is érdekelni fogja, milyen közel állt ahhoz, hogy

Mért vágatta le a haját? Mért öltözött át?

MÉRT VÁGATTA LE A HAJÁT? MÉRT ÖLTÖZÖTT ÁT?

MÉRT

Papnak kellett álcáznia magát, hogy a tolvaj ne fogjon gyanút, és ne ölje meg a gyereket.

És mért nem mehetett a pap?

Szerintem a buddhista papok nem hisznek az erőszakban. Különben is, a pap talán nem tudta volna lefegyverezni a tolvajt. Mindenesetre az a lényeg, hogy nem azért teszi, mert vár cserébe valamit, azért teszi, hogy megmentsen egy gyereket, mert később megtudjuk, hogy az a legnagyobb bánata, hogy…

Szeretném azt mondani neki, hogy hagyja, hogy a film magáért beszéljen. Éppen ezt akarom mondani abban a meggyőződésben, hogy nem tévedhet, amikor eszembe jutnak Mr. Richie megjegyzései a rizsültetéses zárójelenettel kapcsolatban. Mr. Richie a Kuroszava Akira filmjei című könyv szerzője, és mivel mindent, amit Kuroszava számos, videón nem elérhető filmjéről tudok, ebből a könyvből tudom, azt kívánom, bárcsak ne mondta volna, hogy a vége a parasztok hálátlanságát mutatja, a rizsültetési jelenet pedig a reményt szimbolizálja. Ha a film nem magáért beszél, akkor kénytelen leszek mondani valamit a filmről, amit pedig nagyon szeretnék

Elmondom L-nek, hogy valahol olvastam, hogy a Tokugava-korszakban halálbüntetés járt azért, ha kardot viselt olyasvalaki, aki nem volt szamuráj. Elmondom, hogy Mr. Richie szerint a fej leborotválása általában a megaláztatás jele volt egy szamuráj számára. Elmondom, hogy a bajuszos színész neve Mifune Tosiró, mert nem akarom, hogy átvegye azt a rossz szokásomat, hogy lustaságból nyugati sorrendben mondom a neveket, és leírom neki egy papírra, hogy legközelebb már tudja. Elmondom, hogy a szamurájt játszó színész neve Simura Takasi, és kis gondolkodás után leírom a Simura japán karaktereit, és hosszas gondolkodás után a Takasi karakterét. Elmondom, hogy Kuroszava nevét kétféleképpen írták, a Kuro (fekete) és az Akira (nem tudom) karakterek mindig ugyanazok, de a Szava esetében két különböző karaktert is láttam. Mindkét változatot leírom, és elmondom, hogy udvariasabbnak tűnik a viselője által preferált formát használni. Megkérdezi, hogy melyik Kuroszava, és mondom, hogy ő nem szerepel, ő a rendező, és megkérdezi, hogy mi az a rendező, és mondom, hogy könnyebb lesz elmagyarázni, ha már látta a filmet. Az jut eszembe, hogy ezek az információk gyenge védelmet nyújtanak az ellen, ami arra késztethet valakit, hogy kidobjon egy embert egy repülőgépből, ha azt mondják neki; ami nagy kár, mert L azonnal többet akar tudni. Megkér, hogy írjam le az összes többi szereplő nevét, hogy később megnézhesse. Mondom neki, hogy megpróbálom megkeresni Kuroszava önéletrajzában.

meg se szülessen; Roemer pedig a maga módján olyan jelentős lesz, mint a pestis, ami miatt Newton hazaköltözött Cambridge-ből. De L miért ne kallódhatna el? Azt a folyamatot, ahogy egy csecsemő az anyaméhből kikerül a levegőre, már elég jól értjük. Kipottyan, csöpög és visít. A tehetsége hamarosan a napvilágra kerül; levadásszák és érzéketlenné verik. De Mozart egykor csodálatos, messze földön híres kismajom volt.

Apám gúnyos mosollyal mondogatta, amikor a dolgok rosszul mentek, és többnyire rosszul mentek: Szomorúbb szava nincsen az embereknek, mint ez: „Lehetett vón’ – s még se lett meg!”[3] Ha L élete nem valami csoda folytán alakul jól, hanem azért, mert rossz helyett jót cselekszik, mások is profitálhatnak a megmeneküléséből; ha rosszul alakul (ami nem valószínűtlen), a példájából talán okulhatnak.

A parasztok egymásra néznek. Erre az emberre van szükségük. Követik őt ki a városból.

Ahogy Mifune is.

Ahogy az arisztokrata fiatalember is. Odarohan a szamurájhoz, és térdre esik az úton.

L (a feliratot olvassa): A nevem Okamoto Kacusiró. Hadd legyek a tanítványod

L: Az én nevem Simada Kambei. Ronin vagyok. Mi az a ronin?

Én: Olyan szamuráj, akinek nincs ura.

L: Nem vagyok szamuráj, és nem fogadok tanítványt

L: Kérlek, vigyél magaddal

L: Állj fel, hogy rendesen beszélhessünk

L: Zavarba hozol; én se vagyok képzett

Figyelj, nem tudok tanítani semmi különöset

Csak van sok harci tapasztalatom

Hagyj békén, és ne kövess

L: Mindenképpen követlek, akármit mondasz

L: Megtiltom

Nem lehet tanítványom

Mifune odaszalad, és a szamurájra bámul. Kambei: Onusi – szamurai ka? Mifune (kihúzza magát): [érthetetlen kiáltás]

L: Te is szamuráj vagy?

L: Az hát!

Kambei és Kacusiró elindulnak. Egy paraszt szalad előre, és térdre esik.

Elmondom L-nek, hogy Kuroszava az önéletrajzában nem győzi dicsérni a csodálatos Mifunét, mindössze azt kifogásolja, hogy elég harsányan beszélt, amit a mikrofonok nehezen tudtak venni. Elmondom, hogy nagyon bájos, ahogy a fordítók a japán nyelvet Penguin-angolra fordították.

L: Mi az a pingvin?

Én: Az a nyelv, amire az angol fordítók fordítanak. Olyan, mintha a Penguin-szótárból vennék. Csak van sok harci tapasztalatom! Mindenképpen követlek! A legtöbb angolul beszélő megérti a Penguint, még ha a mindennapi életben nem használná is.

L: Mért, nem ezt mondják?

Én: Lehet, hogy Penguin-japánul beszélnek, csak sejthetjük. Kambei azt mondja: Tada kasszen ni va dzuibun deta ga, tada, csakhogy a kasszen a Halpern szerint csata vagy harc (de vajon ez nem csak a Penguin beszivárgása a szótárba?), a ni -ban, a va témajelölő partikula, a dzuibun sok, a deta történt, a ga egy másik partikula, amibe most nem megyünk bele, de elég gyakorinak tűnik, és nehéz elhinni, hogy ez adná a Penguin-ízét a

L: Mikor tanítasz meg japánul?

Én: Nem tudok eleget ahhoz, hogy megtanítsalak.

L: Megtaníthatnád, amit tudsz.

Én: [NEM NEM NEM NEM] Hát

L: Légyszi

Én: Hát

L: Légyszi

Józan ész hangja: Annyi mindent elkezdtél már, szerintem azokon kellene még dolgoznod, mielőtt valami újba kezdesz.

L: Mennyit kéne még dolgoznom rajtuk?

Én: Hát

L: Mennyit még?

Eszem ágában sincs egy ötéves gyereket olyan nyelvre tanítani, amelyet még magamnak sem sikerült megtanítanom.

Én: Majd meggondolom.

Szeretnék rátalálni egy lenyűgöző stílusra. Nem valószínű, hogy felfedezem a Cézanne-féle ecsetvonást; ha nem hagyok más nyomot, szeretném, ha ez az egy csodálatos lenne. De írnom kell, hogy megértsenek; hogyan lehetne megóvni a formai tökéletességet? Lelki szemeim előtt látok egy oldalt, Cicero De Natura Deorum[4] című művére gondolok: legfelül egy latin sor, a többi angol (vagy talán német), a személyek azonosítása kétezer év után bizonytalan. Éppen így fog ez is kinézni, ha minden hivatkozást megmagyarázok a 45. századi olvasóknak, azoknak az olvasóknak, akik, amennyire én tudom, talán egyetlen 21. századi (a most ötéves) zseni nevét ismerik. Úgy értem, hogy lelki szemeim előtt látok egy oldalt, legfelül egy sor a Carling Black Label felirattal, a többi egy tömör kisbetűs szövegtömb, amiben szerepel a Carling Black Label sör, a Carling Black Label reklám mint a brit reklámok csúcsa, a Levi’s farmer, a kőmosott Levi’s reklámja, amit a Carling Black Label klasszikus reklámjában parodizálnak, az „I Heard It Through the Grapevine” című klasszikus popdal szövege, amelyet Marvin Gaye énekelt a klasszikus farmer- és sörreklámban, nem is beszélve a sanyarú sorsú korabeli amerikai közönségről, amely exportálhatta a farmert és importálhatta a sört, de nem ízlelhette meg a dicsőséges brit reklámokat, amelyek felemelkedését előbbiek tették lehetővé. Úgy értem, hogy olvastam 2000 vagy akár 2500 vagy 20 évvel ezelőtt írt könyveket, és 2500 év múlva mindent meg kell magyarázni, még Mozartot is, és ha egyszer elkezdesz magyarázni, akkor soha nem érsz a végére.

MENNYIT MÉG?

MENNYIT MÉG?

MENNYIT MÉG?

Én: Nos, ha elolvasod az Odüsszeiát és a Metamorphoses[5] 1–8. könyvét és az egész Kalíla va Dimnát és Az Ezeregyéjszaka első 30 történetét és Sámuel I. könyvét és Jónás könyvét, és megtanulod a kantillációt, és ha 10 fejezetet megcsinálsz az Algebra egyszerűenből, akkor megtanítalak, amire csak tudlak.

L: Akkor ezt fogom csinálni.

Én: Rendben.

L: Megcsinálom.

Én: Jó.

L: Majd meglátod.

Én: Tudom.

L: Megtanítod nekem a japán ábécét, amíg a többin dolgozom?

Én: Nincs rendes ábécéje. Van két, egyenként 46 szimbólumból álló szótagábécéje, 1945 darab kínai eredetű, a második világháború óta általánosan használt írásjegye, és körülbelül 50 000 azelőtt használt írásjegye. Ismerem a szótagkészleteket és 262 írásjegyet, amiket folyton elfelejtek, és éppen ezért nem vagyok igazán alkalmas arra, hogy megtanítsam neked.

L: Akkor szerezz egy japánt, hogy tanítson.

Ez csodálatos ötlet. Felvehetnék egy jóindulatú japán férfit, hogy legyen L pótbácsikája! Egy jóindulatú Mifune-hasonmást, aki eljönne és olyan nyelven beszélne a bélyeggyűjtésről, a fociról vagy az autójáról, amely nyelv palástolná a téma pokoli unalmát. De valószínűleg pénzt is kérne érte.

Én: Nem hiszem, hogy megengedhetjük magunknak.

Egyszer olvastam egy könyvet egy ausztrál lányról, aki kapott egy angol bulldogot; a (szerintük) nagy állatért egy nagy teherautót küldtek a városba, amely egy akkora bébibulldoggal tért vissza, ami elfért egy tenyérben. Akkoriban úgy gondoltam, hogy én is szeretnék egy saját apró bulldogot. Ha sejtettem volna. L elolvasta Ali Babát és Mózes megmenekülését a gyékénykosárban, valamint Cicero De Amicitia[6] című művét és az Iliászt, amire véletlenül állítottam rá, és el tudja játszani a „Straight No Chaser”-t, amit úgy tanult meg, hogy körülbelül 500× meghallgatta a kazettát, és próbálta lekagylózni – csodálatos, hogy képes volt rá, de ha közben a Hímzés mindenkinek 62 évfolyamát próbálod begépelni a számítógépbe ugyanabban a szobában, akkor nem könnyű

Mert ki is volt Mozart? Wolfgang Amadeus Mozart (1756–1791) zseniális osztrák zeneszerző volt, akit az apja, Leopold ötéves korától tanított zenére, és akit Európa udvaraiban mutogatott, amint bekötött szemmel játszott csembalón, és egyéb mutatványokat végzett. Szerzett vonósnégyeseket, szimfóniákat, zongoraszonátákat, versenyművet üvegharmonikára és több operát, köztük a Don Giovannit és A varázsfuvolát. Nővére, Nannerl ugyanilyen képzésben részesült, ő azonban nem volt zenei zseni. Hallottam azt a megjegyzést, méghozzá egy okos embertől, hogy ez azt bizonyítja, hogy a nők nem képesek zenei zsenialitásra. Hogyan állíthatja ezt valaki, álmélkodsz, annak tudatában, hogy egy fivérnek és egy nővérnek esetleg nincsenek is közös génjei, anélkül hogy elkötelezné magát a mellett a valószínűtlen elmélet mellett, hogy hasonló képzéssel bármelyik férfiból Mozart válhat? Ezt kérdezed, és én is ugyanezt gondoltam; de az a helyzet, hogy egy okos embernek olyan ritkán kell gondolkodni,

Mi az a szótagábécé?

A szótagábécé egy fonetikus szimbólumokból álló készlet, amelyben mindegyik szimbólum egy-egy szótagot jelöl

hogy leszokik róla.

Mi az a szótag?

Tudod, hogy mi a szótag

Nem tudom

A szótag a szó egy magánhangzóját tartalmazó hangtani eleme. Vegyük a „tartalmazó” szót, ami szótagokra bontva „tar-tal-ma-zó”. A japánban minden egyes ilyen tagnak van egy szimbóluma. A kínai nyelvben minden szó csak egy szótag hosszú, más néven monoszillabikus. Akkor mit jelent a poliszillabikus?

Sokszótagú?

Pontyosan.

Az oligoszillabikus pedig kevés szótagú

Az lenne, de nem nagyon használják, az emberek általában az egy és a sok közötti ellentétben gondolkodnak

Duoszillabikus

A jobb hangzás kedvéért jobb lenne két szótagú szót mondani. Általában véve, ha egy új szót akarsz alkotni, akkor a szám határozói alakját kell használnod, ami ez esetben a diszillabikus lenne, csakhogy az emberek leggyakrabban a bit használják a mono után, monogámia bigámia, monoplán biplán. A latin számokhoz általában latin eredetű szavak tartoznak, például unilaterális bilaterális multilaterális bifokális multinacionális, a görög számokhoz pedig görög eredetű szavak, tetraéder, tetralógia, pentagon

Triszillabikus

Igen

Tetraszillabikus

Igen

Pentaszillabikus hexaszillabikus heptaszillabikus oktoszillabikus enneaszillabikus dekaszillabikus hendekaszillabikus dodekaszillabikus

Pontosan

Tridekaszillabikus tetradekaszillabikus pentadekaszillabikus hexadekaszillabikus heptadekaszillabikus

És hogy ki volt Bernini? Gian Lorenzo Bernini (1598–1680) „az olasz barokk legnagyobb zsenije”, aki hétéves korában Rómába költözött, és az apja tanította,

IKOZASZILLABIKUS

Pietro, szobrász. Rudolf Wittkower (német művészettörténész, náci üldözött [hol is kezdjem?], az Art & Architecture in Italy 1600–1750 című könyv szerzője) Michelangelóhoz [(1475–1564)] hasonlítja,

enneakontaszillabikus

TRIKONTASZILLABIKUS

a festő-, költő- és szobrászzsenihez, az emberfeletti

oktokaitriakontaszillabikus enneakaitriakontaszillabikus

TESSZARAKONTASZILLABIKUS

koncentrációs képessége miatt. „Ám, ellentétben a 16. század szörnyű és magányos óriásával, ő végtelenül bájos ember volt, briliáns és szellemes beszélgetőtárs, társaságkedvelő, arisztokratikus viselkedésű, jó férj és apa, első osztályú

enneakaitesszarakontaszillabikus PENTAKONTASZILLABIKUS

hexaktapentakontaszillabikus

szervező, aki a gyors és könnyed alkotás páratlan tehetségével rendelkezett.”

És Cézanne? Paul Cézanne (1839–1906) zseniális francia festő, aki az impresszionista

treiszkaihexakontaszillabikus

festészeti iskolához kötődik. Szótlan ember volt: az emberek Medvének hívták. Nagyon lassan és

oktokaihexakontaszillabikus enneakaihexakontaszillabikus

HEBDOMEKONTASZILLABIKUS

nehézkesen dolgozott. Leginkább tájképeiről és csendéleteiről híres. A módszere abban állt, hogy nagy mennyiségű festéket vitt fel a vászonra, gyakran nem is ecsettel, hanem palettakéssel. Olyan lassan

heptakaihebdomekontaszillabikus

dolgozott, hogy még a gyümölcs sem

OGDOEKONTASZILLABIKUS

maradt meg annyi ideig: elrohadt,

Mi a leghosszabb szó a világon?

Nem tudom. Nem ismerem a világ összes szavát.

Mi a leghosszabb szó, amit ismersz?

Nem tudom.

Hogyhogy nem tudod?

Azt hiszem, az egyik polimer neve. Csak nem emlékszem rá.

duokaiogdoekontaszillabikus

Várj egy percet. Eszembe jutott egy jó. di(2-etilhexil)hexa-hidroftalát.

Ez az a polimer?

Nem.

Mit jelent?

Régen tudtam.

Apám tudná.

A frászt tudná (gondolom én) – szeretném mondani, de nem TUDOM, hogy nem tudja, csak (véleményem szerint) hatalmas a valószínűsége, és azt hiszem, nem kellene befeketítenem a nevét L előtt szilárd bizonyítékok nélkül.

LEHET, hogy tudja. A beszélgetéseink során mindenesetre nem merült fel.

Miről beszélgettetek?

Én a rosette-i kőről beszéltem. Ő az autójáról és egy íróról beszélt, akit csodált.

Milyen autója van?

Nem mondta. Dietil-dimetil-metán. Dietil-dietil-malonát. Dietil-metil-etil-malonát.

treiskaiogdodekontaszillabikus tesszareszkaiogdodekontaszillabikus pentekaiogdoekontaszillabikus

mielőtt befejezte volna. Ezért inkább

oktokaiogdoekontaszillabikus enneakaiogdoekontaszillabikus

ENENEKONTASZILLABIKUS

viaszgyümölcsöt használt.

És ki volt Rilke, és ki volt Zweig, és ki volt Musil? Ki volt Newton, és ki volt Einstein? Rilke

Tanítsd meg a szótagábécéket!

TANÍTSD MEG A SZÓTAGÁBÉCÉKET!

TANÍTSD MEG A SZÓTAGÁBÉCÉKET!

Nos

Nehéz?

Nem nagyon

Légyszi

Nos

Légyszi

Felajánlottam egy alkut

Heiszkaienenekontaszillabikus duokaienenekontaszillabikus

Glenn Gould (excentrikus, zseniális kanadai zongoraművész a 20. század közepén, J. S. Bach [18. századi német

HEPTAKAIENENEKONTASZILLABIKUS

zeneszerzőzseni] műveinek szakértője) azt mondta A jól hangolt zongoráról [felejtsd el], hogy a prelúdiumok

OKTOKAIENENEKONTASZILLABIKUS

csupán bevezető jellegűek voltak

ENNEAKAIENENEKONTASZILLABIKUS

és zenei

HEKATONTASZILLABIKUS

szempontból nem igazán érdekesek. Az

Megtaníthatnál EGY szótagábécét

Felajánlottam az alkut

Van olyan nyelv, aminek csak egy szótagábécéje van?

Azt hiszem, a tamil beéri eggyel

Akkor a tamil monoszillabárikus nyelv

Igen

És a japán diszillabárikus nyelv, de a legtöbb ember azt mondaná, hogy biszillabárikus

Igen

triszillabárikus tetraszillabárikus pentaszillabárikus hexaszillabárikus

olvasó

heptaszillabárikus

vigaszt

oktaszillabárikus

lelhet

eneaszillabárikus

egy egyszerű

dekaszillabárikus hendekaszillabárikus dodekaszillabárikus

bevezetőben.

hexadekaszillabárikus

Remélem, nem teszek neki rosszat

heptadekaszillabárikus

OKTODEKASZILLABÁRIKUS

ENNEAKAIDEKASZILLABÁRIKUS

EIKOSZASZILLABÁRIKUS

heiskai

Lemaradsz a modern filmművészet egyik remekéről. Fejezd be az Odüsszeiát, és megtanítalak a hiraganára, jó?

Oké.

Emma munkavállalási engedélyt és munkát ajánlott nekem.

Azt mondtam: Oké.

1  Stefan Zweig: Sakknovella (ford. Fónagy Iván, Helikon, 2021)

2  A Liberace név kiejtése „liberácsi”. – A ford.

3  Radó Antal fordítása

4  Cicero: Az istenek természete (ford. Havas László, Helikon, 1985)

5  Ovidius: Átváltozások (ford. Devecseri Gábor, Európa, 1982)

6  Lélius vagy M. T. Cicerónak beszélgetése a barátságról (ford. Virág Benedek, Trattner Ny., Pest, 1802)