JEAN DE LA FONTAINE

VÁLOGATOTT MESÉK

RADNÓTI MIKLÓS
FORDÍTÁSA

Szerkesztette:

Varsányi Gergely

Borító:

Árvai Annamária

Kiadó:

Pályázatfigyelés Kft.

Hajmáskér, 2021

ISBN 978-615-81933-0-6

www.greenlightpalyazatok.hu

© Pályázatfigyelés Kft., 2021

Tartalomjegyzék

BEVEZETÉS

JEAN DE LA FONTAINE VÁLOGATOTT MESÉK

LE PATRE ET LE LION LE LION ET LE CHASSEUR

A PÁSZTOR ÉS AZ OROSZLÁN AZ OROSZLÁN ÉS A VADÁSZ

LE COQ ET LE RENARD

A KAKAS ÉS A RÓKA

LE RAT DE VILLE ET LE RAT DES CHAMPS

A VÁROSI ÉS A MEZEI PATKÁNY

LES OREILLES DU LIÈVRE

A NYÚL FÜLE

LE CERF ET LA VIGNE

A SZARVAS ÉS A SZŐLŐ

L’OISEAU BLESSÉ D’UNE FLÈCHE

A NYÍLSEBZETTE MADÁR

LA MONTAGNE QUI ACCOUCHE

A VAJÚDÓ HEGYSÉG

LE SERPENT ET LA LIME

A KÍGYÓ ÉS A RÁSPOLY

LE GEAI PARÉ DES PLUMES DU PAON

A PÁVATOLLAKKAL ÉKESKEDŐ SZAJKÓ

LA GRENOUILLE QUI SE VEUT FAIRE AUSSI GROSSE QUE LE BOEUF

A FELFUVALKODOTT BÉKA

LE MULET SE VANTANT DE SA GÉNÉALOGIE

A SZÁRMAZÁSÁVAL KÉRKEDŐ ÖSZVÉR

LES DEUX TAUREAUX ET UNE GRENOUILLE

A KÉT BIKA MEG A BÉKA

LE RENARD AYANT LA QUEUE COUPÉE

A LEVÁGOTT FARKÚ RÓKA

LE LOUP ET LA CICOGNE

A FARKAS ÉS A GÓLYA

LE LION ET LE RAT LA COLOMBE ET LA FOURMI

AZ OROSZLÁN ÉS A PATKÁNY A GALAMB MEG A HANGYA

LE PETIT POISSON ET LE PÊCHEUR

A KIS HAL ÉS A HALÁSZ

LE LOUP ET LE CHIEN MAIGRE

A FARKAS ÉS A SOVÁNY KUTYA

LE SATYRE ET LE PASSANT

A SZATÍR ÉS A VÁNDOR

JEGYZETEK

BEVEZETÉS

A Párisból Versailles felé vezető út mentén egy udvaronc ül. A reggel arra futó kocsik utasai felismerik a fa tövében tünődő férfit s visszanéznek rá. La Fontaine, - mondják mosolyogva. Egész nap lassú eső szemerkél, hűvös szél fú, de este a visszatérő, Páris felé kocsizók még ott találják, el sem mozdult reggel óta. Bőrig ázott, megszáradt a szélben, újra megázott, észre sem vette. «Nyájas kevélység nélkül való, szelíd ember vólt, - írja róla első magyarítója, Péczeli József, a XVIII. század végén,- sőtt hasonló az ollyan egygyügyü gyermekhez, akiben nincsen álnokság.» - Ahogy észre se vette az esőt és a szelet az útmenti fa alatt üldögélő férfi, azt sem vette észre, hogy megházasodott, azt se, hogy fia született. Csak arra figyelt, ami érdekelte. A «nagy században», XIV. Lajos századában él és szabad ember mégis. Tünődik és verset ír.

*

De a felületes megfigyelő szemében kéregető és hízelgő udvaronc is, életmódjában ezt a szerepet játssza, - mert nem szereti a kényelmetlenséget. S úgy játssza, hogy még a látszatért sem hoz áldozatot. Valójában pedig önmagához szigorú művész, egyike kora legnagyobb lázadóinak. Alázatos? A világi kapcsolatoktól függetlenül élő és önmagát teljesen megvalósító ember alázata ez a világgal szemben. Az udvart festi ő is, akár La Bruyère. De nem botránkozik meg, nem bírál és nem mond itéletet sem. Nem bíró ő, hogy itéljen. Nem akarja megjavítani a világot, nem rójja meg az embereket. Ábrázol. És elnéző mosollyal, vagy gyöngédséggel teli szórakozik közben. Harmincnyolcéves korában kezd írni, «de nem ölte ő magát a költészettel sem». Legalább is kortársai így vélekednek róla. Sokszor hetekig, hónapokig semmit sem csinál, csak él. De sokszor meg hetekig, hónapokig dolgozik egy versszakon. Mert érdekli, mert fontos neki. Megtalálták egyik meséjének első vázlatát s kiderült, hogy a könyvben megjelent kész mesébe az első vázlatból csak két sor került át. A művel szemben valóban alázatos volt, valóban szolga volt. De az udvar dolgait, mondhatnánk az «élet» dolgait megveti, kineveti az egész fontoskodást. Tiszteletlenül beszél mindenféle hatalmasságról. S hogy ezt bűntetlenül megtehesse, műfajt és formát teremt magának. Látszatra szolga, de lélekben szabad ember. «Molière, La Bruyère és Boileau, - írja kissé talán igazságtalanul Taine, - az uralkodót megkímélték, hogy annál jobban gúnyolhassák a többit. La Fontaine a királyt is kineveti.»

*

S milyen szabad ember nemcsak lélekben, testben is. Életrajzírói megemlítik, hogy barátai kissé vállveregetően «jó fiúnak» hívják, tanácsokkal látják el, útbaigazítják, fegyelmezik, nevelik, - de elintézik ügyes-bajos dolgait is. S ez a fontos. Ez az utóbbi megéri neki, hogy gyereknek tartsák. A «bonhomme» valójában anarchista. Ha únja a társaságot, fölkel és sétálni indul. Meghívják ebédre, ebéd után érkezik. Ez még napjainkban is súlyos vétség, nem a La Fontaine századában. De néki szabad volt. Elérte azt, hogy «nem vették komolyan.» Miért késett így el? - kérdik tőle. Egy hangya temetésén volt, - feleli - követte a kertben a menetet, a gyászoló családot visszakísérte a bolyig és megszerkesztette a sírfeliratot.

Huszonhatéves, mikor megházasítják és a «vizek és erdők felügyelőjének» (maître des eaux et forêts) nevezik ki. A csodálatos nevű hivatalt apjától örökli, de nem nagyon buzgólkodik benne. A fizetést felveszi és Párisból ügyel fel az erdőkre és vizekre. A házasságát pedig lassacskán egészen egyszerűen elfelejti. «A házasságot sohasem vette komolyan, sem a magáét, sem a másét.» S íme egy évszázaddal később még Péczeli, a komáromi református prédikátor is elnézi neki. «Nem született a házassági életre, - írja róla, - de mégis megházasodott, feleségül vévén Herikárd Máriát, aki jeles ábrázatú és eleven elméjű személly vólt, mellyel mind férje, mind mások előtt kedvességet talált... Fontain noha szerette azért őtet, de mégis Párisban a Tudósoknak seregében kivánván lakni, s nem szenvedhetvén szabadságának legkisebb részben való megcsonkulását is, amely a Házassági életben csaknem elkerülhetetlen; többnyire külön lakott tőle.» - Péczeli megbocsát, megbocsátottak neki kortársai is. Barátja, François de Maucroix így ír Naplójában róla: «A legőszintébb, legtisztább lélek volt, akit valaha ismertem; álnokság nem volt benne, nem hiszem, hogy egyszer is hazudott volna életében.»