Ahhoz, hogy a SZK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Elin Persson

De afghanska sönerna

Bonnier Carlsen, 2020

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Teplán Ágnes

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

ISBN 978 963 551 257 7

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2020 Elin Persson

First published by Bonnier Carlsen, Sweden

Published by arrangement with Nordin Agency AB, Sweden

© Hungarian translation 2025, Teplán Ágnes

© Hungarian edition 2025, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

A srácoknak

Hálával a derűs és a borús napokért is

A HÁZ mellett egy juharfa áll. Kérge vastag, a koronája terebélyes. A szürke épületnek harminc redőnyös ablaka lehet. Néhol félig, máshol teljesen le van eresztve. Varjú száll a háztetőre és károg a levegőbe. Fiatalember áll az egyik szobában, majd kitekint az ablakon. Mellkasán heg látható. Pillantása fürkésző. Talán keres valakit? A mellette lévő szobában egy másik fiú alszik. Párna az ölében, csörög az ébresztőóra, de ő mégsem kel föl. Miről álmodik? Álmában vajon melyik országban, milyen földön jár? A mellette lévő szobában egy srác ül az ágya szélén, és néz ki az ablakon. Miért nem alszik? Mikor aludt utoljára? Bevette már a gyógyszerét? Egyáltalán ellenőrizte valaki, hogy lenyelte a tablettát? A szobákon túl egy folyosó vezet az épületben, és a legvégén egy falióra gyors ütemben méri az időt. Hétfő van, kedd, szerda, csütörtök, péntek, szombat, vasárnap. Valahol egy svéd kisvárosban, nem számít, hol. Közel a vízparthoz. Legyen az tó vagy patak, amibe köveket lehet dobálni. A kövek elmerülnek, és apró fodrozódásokat hagynak a felszínen.

ZAHER

A MUNKAHELYEMEN olyanok dolgoznak, akik csak sodródnak. Akik parancsnak engedelmeskednek. Amikor elmentem az állásinterjúra, biztos voltam benne, hogy nem kapom meg a munkát. Semmit sem tudtam a gondozásról, sem az integrációról. Erről nem is kérdeztek. Arról viszont igen, hogy reagálnék, ha benyitnék az egyik fiatalhoz, és ő meg ott lógna fölakasztva. Vártam egy kicsit a válasszal, és megkérdeztem, mit kellene tennem? A főnök erre leírt magának valamit a hosszú csillámos körmeivel, és egyetértően bólogatott. Azt mondta, jó válasz volt, ezek szerint az instrukciók alapján dolgozom.

Úgy dolgozom. Azt csinálom, amit elvárnak tőlem. Enyhén megveregetem a vállát annak, aki sír az ölemben. Sétálok a folyosókon, bekopogtatok az ajtókon, mély levegőt veszek, és benyitok. A személyzeti szobákban a kollégák a bentlakókról beszélgetnek. Mesélik, láttad, hogy kezd kinőni a szakálla? Láttad a kezét? Még nem lehet ennyire szőrös ilyen korában. Nehéz megmondani, hogy az ittlétem emberileg gazdagít vagy elvesz tőlem.

Itt, a személyzetben mindenkinek van egy száma. Egy bilétája, amelyet a nadrág derékpántjára rögzítünk. Ezzel nyitjuk az összes ajtót, és a főnök láthatja, hol vagyunk. A pince az egyedüli hely, ahol nem látnak ránk. Oda visszük a szemetet. Az elején féltem lemenni, nehogy bent ragadjak. Mostanában egyre gyakrabban járok le oda. A fal felé fordulva ülök egy dobozon. A falat kapargatom. Repedező sárga festék. A lehulló festékdarabokat összelapátolom. Feltűnik néhány ember a személyzetből. Udvariasan köszönünk. Tesszük a dolgunkat. Emlékeztetjük saját magunkat arra, hogy mégiscsak értékes munkát végzünk. A legfontosabb munkát Svédországban. Ezt a főnökök mondják nekünk. Ők, akik napbarnítottak, fehér inget és hozzá gyöngy fülbevalót viselnek. Akik nem ülnek lent a pincében a kartondobozokon.

A FŐNÖK értesített, hogy fogadnom kell egy újonnan beköltöző srácot. Tizennégy éves, és Afganisztánból jött. Ahogy a többiek is afgánok ezen a részlegen. Négy hónapja van Svédországban. A Szociális Szakszolgálat értékelése szerint a fiú odafigyel az időpontokra, nem dohányzik, a fogai jó állapotban vannak, nem hord szemüveget, a drogtesztjei negatívak lettek.

Beírom a nevét egy Word dokumentumba. Fölnagyítom a szöveget, és betűtípust váltok. Kinyomtatom.

ZAHER JAFARI

Laminálom és kivágom a kis névtáblát. A raktárból hozok ágyneműt, törülközőt fogkefét, dezodort, szappant. Megyek a részlegünkre, és elsétálok az ötös ajtóhoz. Bent van egy ágy. Kilencven centiméter széles. Rajta egy összehajtogatott takaró. Az éjjeliszekrényen csikknyomok látszanak. A redőnyök rozogák, ferdén lógnak az ablakon.

Kinyitom a vécé ajtaját, ráhelyezem a törülközőt az ülőke fedelére. Az ajtótokon repedést látok. Mutatóujjammal megtapogatom a rést. Olyan erősen nyomom hozzá az ujjamat, amíg ki nem serken a vérem. Egy darab papírt tekerek a sebre, és kimegyek. A névtáblát az ajtóra erősítem. Indulok az irodába. Előveszek egy hibabejelentő űrlapot, és ráírom: Az 5-ös szoba ajtótokját javítani kell, mert sérülést okozhat.

A BEJÁRATNÁL találkozom Zaherral. A Szociális Szakszolgálattól jön vele egy nő, aki még megöleli a fiút. Várok, aztán a kezemet nyújtom felé. Kézfogása óvatos. Csontjai olyan törékenynek hatnak. Bemutatkozom: a nevem Rebecka. Zaher, válaszolja ő. Jön mögöttem a folyosón. Egyelőre nem teszek föl kérdéseket. Várok ezzel, majd amikor nálam lesz a jegyzetfüzetem.

A fiú arca kerek. Haja göndör, ahogy általában a kisebb gyerekeknek, mielőtt még megerősödnek a hajszálaik. A bőre kemény és vörös. Néhány kiütés látható rajta. Talán ekcéma. A mellkasa horpadt. Mintha kifogyott volna a szuszból. A csípője keskeny. Csillámos műanyag szandálban van. Alatta zoknit hord. A szandál pántja szorosan a lábfejére tapad. A bokájánál van a csatja.

A fiú egy madárra emlékeztet. Mint aki megpróbálkozott a repüléssel, magas párkányra állt, és kiterjesztette a két karját, aztán becsukta a szemét, és a zuhanásra bízta magát. Így képzelem, mert így kell elképzelnem. Mert innentől kezdve én vagyok a legközelebbi hozzátartozója ezen a munkahelyen. Neki is van anyja és testvére, de ha történik vele valami, akkor nekem fog csörögni a telefon a farzsebemben.

ZAHER vállán egy égszínkék műanyag szatyor lóg. Ezt akkor kapják a srácok, amikor megérkeznek a befogadó otthonba, és semmijük sincsen. Ennyi az összes csomagod?, érdeklődöm. Nem válaszol.

Megyünk az Óceánnak keresztelt tárgyalóba. A falak tojáshéjszínűek. Két fotel áll az ablak előtt, amelyen le van húzva a redőny. Fölkapcsolom a lámpát. Parancsolj, és ő is belép a szobába. Fogom a lila fotelt. Ajtó közelébe kell ülni, ezzel minimalizáljuk az erőszakos szituációkat. Ezt a bevezetés alkalmával tanultam meg. Megkérdezem Zahert, hogy szeretne-e inni. Az asztalon álló vizeskannából töltök két pohárba.

Kinyitom a mappámat, amit a főnök a kezembe nyomott. Benne a teendők listája. Az első helyen az áll, hogy hívjam fel a tolmácsot. Beütöm az állandó tolmács telefonszámát, ami az asztalon van kettőnk között.

Szia, Rebeckának hívnak, és a Gnistan Befogadó Otthonból hívlak, és éppen egy Zaher Jafari nevű ügyfelet veszek föl. A tolmács bemutatkozik nekem és Zahernak is dariul. A fiú mellkasa megfeszül, ahogy teleszívja levegővel. A pillantása felélénkül, és válaszol a tolmácsnak. A hangja komorabb, mint amire számítottam. Mondom a tolmácsnak, hogy kell tartanunk egy bemutatkozást, és hogy Zahernak válaszolnia kell a kérdéseimre, amelyeket azért teszek föl, hogy a lehető legjobban tudjuk biztosítani számára, amire szüksége van.

Először a nevéről kérdezem. Kora. Származása. Étkezési szokásai.

Jegyzetelek:

Zaher Jafari. 14 éves. Afganisztánból. Teljesen átlagos ételeket fogyaszt.

Felolvasom az egészet. A tolmács lefordítja darira, és Zaher helyesel. Hosszas beszélgetés. Három személy között. Én és Zaher vagyunk egymástól a legtávolabb.

Mi az, hogy átlagos étel?

A tolmács válaszol: rizs, tészta, bárány, csirke. Aztán arról kérdezem, hogy van-e szüksége orvosi ellátásra, fogorvosra, szemüvegre, gyógyszerre, vagy egyéb egészségügyi gondozásra.

A tolmács fordít, és a fiú nemmel válaszol. Lejegyzem, hogy nincs szüksége semmi ilyesmire.

A családjáról kérdezem. A menekülésről. Alvásproblémákról. Pszichés betegségről. A tolmács sokáig beszélget a fiúval, mielőtt közli velem, hogy Zaher azt mondja, örül, hogy most itt lehet.

Elmesélem, hogy harminc férőhelyet biztosítunk kísérő nélkül érkező gyerekek számára egészen tizennyolcéves korukig. Ők, az afgán srácok hárman fognak lakni a részlegükön. Eddig ketten voltak, és ő lesz a harmadik. Van saját szobájuk, saját fürdőszobával és egy közös konyha meg egy nappali. Reggeli a konyhában nyolc órakor, ebéd egykor és vacsora este hatkor. A személyzet napi huszonnégy órában elérhető, így mindig tud valakihez fordulni, ha szüksége van valamire. Megkérdezem, hogy van-e még további kérdése, mielőtt megmutatom neki a részlegüket.

A tolmács közli, hogy Zaher azt kérdezi, egyedül fog-e aludni a szobájában?

Erre azt mondom, hogy igen.

17:50 VAN, tehát előveszem a Sodexótól rendelt ételt. A kiporciózott vacsora be van csomagolva. A kollégám, Annica javasolta, hogy tegyük át edényekbe és serpenyőkbe, hogy olyan legyen, mintha mi készítettük volna.

Most éppen csirkecombok vannak rizzsel, Rhode Island szósszal. Megmelegítem az ételt a mikróban, egy edénybe öntöm a rizst, és tepsibe helyezem a combokat. A dresszinget egy tálba öntöm, és az asztalra rakom.

Ahmed érkezik. A felsőteste meztelen, és Adidas nadrág van rajta. Összeteszi a két kezét, hála Istennek, hogy ma csirke van. Ahmednek füstszaga van. Nekilát egy jókora comb lerágcsálásának. Fogával tépi a húst. Erre megszólalok: Vedd már fel a pólódat, Ahmed. Mire csámcsog a nyelvével. Ami annyit tesz, menjek a francba.

Ahmed nyolc hónappal ezelőtt érkezett ide. Mielőtt még én idekerültem. Amikor munkába álltam, ő segített nekem. Megmutatta, hogy mikor melyik kaját kell előkészítenem. Ő magyarázta el, hogy működik a tűzhelyen az időzítő, és elmondta, milyen fűszereket szoktak használni. Megesett, hogy becsapott. Azt állította, hogy Annica ígért neki három Coca-Colát, és én vettem is neki. Nem az az ember, akiben meg lehet bízni, mégis benne bízom itt a legjobban.

Hallom, ahogy Hamid kinyitja az ajtót. Egy fehér thobe-ban lép be rendezett fürtjeivel. Meghajol, és leül az asztalhoz. A térdére tesz egy szalvétát. Szevasz, barátom, köszöntöm. Erre bólint. Ahmed közben visszatér egy fekete trikóban, és Hamid vállára teszi a kezét. Hamid egy jókora adagot szed az ételből egy tányérra, amiből mindketten esznek. A rizst az ujjaikkal összegyúrják, és belekeverik a mártásba, aztán a szájukba tömik.

Elmegyek Zaher szobájáig, és bekopogok. Nem nyit ajtót. Újra bekopogok. A bilétával kinyitom az ajtót. Ül a széken az íróasztalnál. A lábán még rajta van a csillámos szandálja. Gyere, vacsora! Jön is utánam. Ő itt Zaher, ezentúl veletek fog lakni. Zaher kissé hátrál. Ahmed odamegy, és átkarolja a vállát, és dariul kezdenek beszélni. A konyhaasztalhoz kíséri a fút.

Hamid bólint felé. Szereted a csirkét?, kérdezi. Zaher bólogat. Ahmed tesz egy csirkecombot a tányérjára. Hamid a rizzsel teli edénnyel kínálja. Zaher több kanállal szedve felpúpoz magának egy kisebb halmot. Előveszek egy kistányért, és szedek magamnak egy kis rizst. Nálunk nincs pedagógiai célú közös étkezés, de néha én is velük eszem, ne legyen olyan kínos, hogy csak ott ülök. Ahmed négy csirkecombot ropogtat, Hamid hármat. Zaher nem eszik egyet sem. Nem kérnél egy kicsit? Köszi, mondja Zaher, és fölkel. A tányérját otthagyja, és eltűnik a szobájában. Ahmed megfogja a tányérját, és lekaparja a maradékot a komposztáló zacskóba. Ahmed, hagyjátok, majd megtanulja magától, figyelmeztetem.

Ez egy gyerek!, válaszolja, és elöblíti a tányérját. Tizennégy éves, mondom én. Isten bizony, anyára van szüksége. Berakja a tányért a mosogatógépbe. Mostantól mi fogunk gondoskodni róla, jegyzem meg.

FELHÍVOM a Zaherral foglalkozó szociális munkást: Tudsz róla, hogy Zahernak volna még más csomagja is, mint ami nála van? Mire azt a választ kapom: Ez minden. Közlöm vele, hogy három hét múlva kezdi az iskolát. Szüksége lesz váltóruhára. Írjatok össze egy listát a legfontosabb dolgokról, amire szüksége lehet, javasolja a szociális munkás.

A SZOBÁJÁBÓL kifelé menet elcsípem Zahert. Leülünk a konyhaasztalhoz egy darab papírral és egy tollal. Elmagyarázom neki, hogy Svédországban, ha valakinek hiányzik valamije, támogatást kérhet. Megkérdezem tőle: Mire van szükséged? Erre vállat von. Egy dzsekire? Bólint. Tovább kérdezem: Zoknira? Alsónadrágra? Farmerra?

Máris van egy listánk.

5 alsónadrág

5 pár zokni

1 farmer

1 rövidnadrág

3 póló

1 dzseki

1 pár utcai cipő

1 pár tornacipő

MEGYÜNK a H&M-be meg a Jack & Jonesba. Inkább szeretne egy csomó olcsó cuccot vásárolni, mint hogy beérje kevesebb drága darabbal. Fölpróbálja a ruhákat a próbafülkében, én meg kint várom. Közben nem jön ki. Végül az összehajtogatott holmikkal a kezében lép elő, és bólint.

Hazafelé hét darab papír- és műanyag zacskót cipel. Kérdezem, hogy segítsek-e. Mire azt mondja, hogy viszi ő egyedül. Érdeklődöm, hogy menjünk-e busszal, de Zaher inkább sétálni szeretne. Megkérdezem, van-e kapcsolata a mamájával, papájával vagy a testvéreivel. Válasz helyett a szatyrok egymáshoz zörrennek.

Amikor visszaérek a szállóra, feljegyzem a naplóba: Zaher vásárolt magának egy új szerelést ezerkétszáz korona értékben. Próbáltam beszélni vele a családjáról, de nem mondott semmit.

BEÜLÖK a személyzeti szobába, és előveszem Zaher naplóját. Hívom a menekültügyi traumaközpontot: Jó napot, Rebecka vagyok a Gnistan Befogadó Otthonból. Volna ma szabad időpontjuk? A neve Z, mint zebra, A, mint Anton, H, mint Harald, E, mint elefánt és R, mint Ragnar.

ZAHERRAL ülünk a váróteremben. Nem szól, csak bámul ki az ablakon.

Egykorú srác ül vele szemben. Bólintanak egymásnak, és mondanak valamit dariul. Ismeritek egymást?, kérdezem suttogva, mire Zaher megrázza a fejét.

Egy nagydarab, dús szakállú férfi lép be a váróterembe. Felállok, és kezet fogunk. A névtáblája alapján Ola Martinssonnak hívják. Szólok Zahernak, hogy jöjjön velünk. A szobában két kék színű fotel van egymás felé fordítva. Én a sarokban lévő faülőkén foglalok helyet.

A fotelek között lévő asztalon van egy rögzített tolmácstelefon és mellette egy világtérkép. Ola Martinsson beleszól a telefonba, és válaszolnak neki. A tolmács dariul mutatkozik be, és Zaher válaszol.

A tolmács közli Ola Martinssonnal, hogy Zaher szeretné tudni, hogy ez egy kihallgatás-e. Ola Martinsson elmagyarázza, hogy csupán egy informális találkozó, amelynek az a célja, hogy Zaher jobban érezze magát. Ami most itt elhangzik, az köztünk is marad, közli a férfi. Zaher az ajtót bámulja.

Ola Martinsson a térképre mutat. Azt kérdezi: Ugye innen származol? Melyik útvonalon jöttél? Busszal vagy hajóval? Tudsz aludni éjszakánként? Vannak olyan emlékeid, amelyek nem hagynak nyugodni? Gondolsz a családodra?

Zaher azt mondja, hogy az fáj neki. Nem tud aludni, ébren üldögél éjszakánként, és még rosszabb, amikor erről beszélnek vele. Aztán csak annyit mond: Mennem kell. Ola Martinsson erre azt válaszolja, eldöntheti, hogy marad vagy sem, de néha segít, ha beszélünk olyasmiről, ami fáj. Hazafelé figyelem Zahert, hogy jól van-e. Megkérdezem: Hogy érzed magad? Biztos, hogy nem akarsz visszamenni? Mire azt válaszolja: Miért akarnék? Erre azt válaszolom, hogy mert jólesik beszélni olyan dolgokról, amelyek megtörténtek. De Zaher csak bámul maga elé.

ÁLLOK a mosogatópultnál. Színültig telt forró vízzel. Szappanbuborékokkal. Körkörösem dörzsölöm a tányérokat. Annica belép a szobába. Hogy érzed magad?, kérdezi, én pedig azt válaszolom, Zaher nem tud aludni, ezen gondolkodom. Nem volt hajlandó beszélni a menekültügyi traumaközpontban, hanem mindent magában tartott. Ne hagyd, hogy túlságosan a hatása alá kerülj, tanácsolja Annica. Azt inkább hagyd a pszichológusokra. Mi itt minden tőlünk telhető megteszünk értük.

Folytatom a tányérok rakosgatását a mosogatóba. Óvatosan nyúlok az evőeszközök közé.

ESTE van, amikor bekopogtatok Zaher ajtaján: Bejöhetek? Az előszobában senki. Ragasztóval felrögzítve lóg egy kék takaró a szobában. Oldalra húzza, én meg lehajolok, hogy átmenjek alatta.

Aztán látja, hogy egy fotót nézek, ami az éjjeliszekrényre van támasztva. Odamegy, és fölemeli. A fénykép össze van karcolva, de látom, kik vannak rajta. Egy anyuka, akinek ugyanolyan szabályos vonásai vannak, mint Zahernak. Látok mellette egy komor pillantású apát is. Aranyozott díszítésű kanapén ülnek. A padlón foglalnak helyet a gyerekek. Egy, kettő, három, négy, öt, hat, hét gyermek. Zaher rámutat a képre: a családom.

Próbálok rájönni, melyik lehet ő. Rámutat az egyik fiúra, aki törökülésben ül, és a szemöldöke vékony, a haja pedig enyhén göndör: Ők a testvéreid? Bólogat. Hogy hívják őket? Balról jobbra mutatja, és sorolja: Fatima … Ali … Már nem emlékszem a többire.

Mielőtt kimegyek, látom, hogy az ágyneműhuzat a széken árválkodik, szépen összehajtva. A takaró és a párna nincsenek behúzva. Segítsek az ágyazásban?

Bólogat. A kezemet áthúzom a lepedőhuzaton, és keresem a paplan csücskét, erősen megrázom, majd leterítem. Így kell ezt csinálni, mutatom, és kihúzom a paplant a huzatból, aztán átnyújtom neki. Most próbáld meg te. Keskeny sápadt keze keresi a paplant a huzat nyílásán keresztül, végül célt ér. Segítünk az ágyazásban, amíg flottul nem megy. Nagyon köszönöm, hálálkodik Zaher. Megállok a küszöbön, és szemügyre veszem az ajtótokot, látom, hogy már megcsinálták. Végighúzom az ujjamat a sima fán.

KIRAKOK az asztalra tollpihéket, papírt, akvarellt és csillám filctollat, meg tojásokat. Ahmed vállán a táskájával hazaér az iskolából. Na mizu?, kérdezi. Mire azt válaszolom, hogy húsvét van. Megkérdezi, mit jelent az, hogy húsvét. Ráguglizok, és felolvasom: Jézus szenvedését, halálát és feltámadását ünnepeljük húsvétkor. Mire Ahmed fölkap egy tollpihét, és így szól: Jézus egy csirke volt, vagy mi a szösz?

Leül, és belemártja az ecsetet a fekete akvarellbe, köröket festeget, amíg a festék le nem fröccsen a papírról. Zaher lép be a szobába, és felvesz egy rózsaszín tollpihét az asztalról. Megtapogatja, és végighúzza az arcán. Tudod, mi az a húsvét?, kérdezem, és Zaher azt válaszolja: Igen. Talán keresztény vagy?, kérdezi Ahmed, mire Zaher dariul válaszol. Amikor Ahmed elmegy, Zaher mellém ül.

Nagy rózsaszín, piros és csillámos lapokra fest. Azt írja: Hiányzol, szeretlek, mama, te vagy az én angyalom. Végül csillámport szór a képre. Milyen szépet írtál, jegyzem meg. Hol tanultál meg írni? Az iskolában, mondja ő. Melyik iskolában?, kérdezem, mire ő: Bodenben laktam, egy átmeneti otthonban. Vehetek belőle? És a tollpihékre mutat. Amennyit csak akarsz, válaszolom, és egy nagy marékkal vesz magának. Összepakolok. Visszarakom az eszközöket a kézműves szekrénybe, és be is zárom. Fontos, hogy ne tudják kinyitni, nehogy hozzáférjenek az ollóhoz.

Indulok a személyzeti szobába, belesüllyedek az irodai székembe, és írom a friss naplót. Zaher bekopog az ajtón, megkérdezi, hogy bemennék-e a szobájába. Apró, gyors lépteit követem. A szobában elhúzza a felrögzített takarót, hogy be tudjak alatta bújni. Látom, hogy a tollpihékből egy nagy szívet rakott ki a falra. A szív közepén a családjáról készült fénykép van. Zaherra pillantok. Mosolyog. Apró fehér fogai olyanok, akár a gyöngyszemek.

ZAHER este megkérdezi, hogy aludhat-e Ahmed szobájában. Megengedi?, kérdezem, mire bólint. Elkísér a személyzeti szobába, és kitölti a bentalvásról szóló űrlapot.

Félsz a sötétben?, érdeklődöm. Tessék?, kérdez vissza Zaher. Félsz az éjszakától?, futok neki újra. Néha van valaki a szobámban, feleli. Kimegyek a vécére, körülnézek, de senkit nem találok, benézek az ágy alá, ott sincs senki. Amikor újra elaludnék, megint ott van valaki. Mit gondolsz, ki lehet az? Lehet, hogy a tálibok, megtaláltak, és meg akarnak ölni, válaszolja Zaher.

Aláírom a papírt, és berakom a mappába. Senki nem tud bejönni a szobádba, Zaher, csak a személyzetnek és neked van hozzá kulcsod. Mire bólint. Néha arra is gondolok, hogy egy angyal lehet, mondja. Talán a bátyám az angyal, eljön, hogy beköszönjön hozzám.

ZAHERNAK ma van az első napja az iskolában. Bekopogok Ahmedhez, és kinyitom az ajtót. A padlón ágyaztak meg, és ugyanazon a párnán alszanak. Kócos hajuk összeér. Felhúzom a redőnyöket, és kimegyek a konyhába.

Zaher egy félév kellős közepén fogja elkezdeni az általános iskola hatodik osztályát. Hamid megígérte, hogy elkíséri őt az első napon, mielőtt indul a gimibe. Hamid és Ahmed is felzárkóztató osztályba járnak. Hamidnak van már három megfelelt érdemjegye, azt mondja, hogy orvosnak vagy mérnöknek tanulna szívesen, mert a mamája is ezt szeretné. Ahmed azt tervezi, fodrász lesz, mert akkor az összes barátjának ő vághatja a haját.

Zaher belép a konyhába az új szerelésében. Világos farmert visel, és fehér pólót, rajta vastag betűkkel rá van írva: BIEBER. Még mindig hordja a csillámos szandálját. A haja belakkozva. Bírod a Biebert?, kérdezem, mire ő: Nem ettem még olyat.

Hamid kiált Zahernak, és együtt mennek iskolába. Az ablakhoz állok, és nézem, ahogy eltűnnek az utcán sétálva, a nagy meg a kicsi. Leülök a kanapéra, és a folyosóról dudorászást hallok: Got to love you. Got to love you.

Kimegyek a szobából, és meglátom Ahmedet a fordulónál. Mosolyog. Hunyorog. Felém nyújtja a kezét, és mielőtt a tenyerünk összecsattanna, elhúzza és végigsimítja a haján. Neked nem kellene iskolába indulnod?, kérdezem. Fölemeli a hangját, folytatja az éneklést: Got to love you. Got to love you. Hátrálok és kiabálok: Ahmed, de hát hová mész? Amikor látom, hogy a csípőjét mozgatva visszatáncol a szobájába.