Veszela Ljahova

Földönfutók

Fordította:
Kovács Gergely Lajos

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: G. Szabó Sarolta, Szűcs Anna Emília
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence
Borítóterv: Baukó Friderika

© Veszela Ljahova, 2021
© Kovács Gergely Lajos, 2021
© Napkút Kiadó, 2021

ISBN 978 615 6409 12 6

Támogatónk

A fordítás a Nacionalen fond „Kultura”
támogatásával valósult meg.

A kiadvány megjelenését támogatták:

Terézvárosi Bolgár Önkormányzat
Kőbányai Bolgár Önkormányzat
Zuglói Bolgár Önkormányzat
XV. kerületi Bolgár Önkormányzat
Budapest Főváros XVII. kerületi Bolgár Nemzetiségi Önkormányzat

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Весела Ляхова: Бежанци
Издателство Жанет 45, 2013

Előszó

A regény valós történelmi eseményeket ír le: az 1941-es dramai felkelést, Égei-Macedónia elbolgártalanítását a második világháborút követően, a görögországi bolgár kisebbség tragikus sorsát a 20. század közepéig. E kisebbség minden balkáni kormány – török, görög, szerb, bolgár – részéről erőszakot szenvedett el. Korábban e témáról a jószomszédi viszonyok valamiféle furcsa értelmezése miatt hallgatni illett, de a nemzetközi körülmények ma is kényesek. Az eredmény pedig egy és ugyanaz: az eseményekkel kapcsolatban a bolgár nézőpont nem kerül ismertetésre. Az idő pedig múlik… A dramai felkelésben elhunyt görögöknek emlékműveket állítanak, ugyanezen események bolgár áldozatai azonban feledésre vannak ítélve. Eltekintve néhány mélyreható kutatástól a bolgár történetírás részéről, egy televíziós publicisztikai műsortól, néhány nyelvészeti kutatástól és egy-két szemtanú által írt visszaemlékezéstől – mindent összevetve a kérdés irodalma egy kézen megszámlálható –, nemzetünk minden veleszületett igazságérzete mellett ebben az esetben mintha negligálná az igazságot. Holmi politikai megfontolások nem szolgálhatnak mentségül ilyen fokú hanyagságra a történelem iránt. Bolgárok ezreinek szenvedése megérdemelné, hogy értelmet adjunk neki, a magunkévá tegyük, és traumából történelmi és emocionális tapasztalattá változtassuk. Ennek legalább két közvetlen haszna lenne: egyfelől a nemzeti konszolidáció meglehetősen erodálódott érzetének erősítése; másfelől az utolsó lehetőség megragadása – ha az még egyáltalán fennáll –, hogy megmutassuk azon bolgárok leszármazottainak, akik úgy döntöttek, inkább szülőföldjükön maradnak a görög állam polgáraiként, hogy nem feledkeztünk meg róluk, s hogy őseik révén a bolgár hazához tartoznak.

A regény megírását hosszadalmas gyűjtőmunka és a tudományos értelmezésekkel való megismerkedés előzte meg. Kötelességemnek érzem, hogy megemlítsek néhányat azon szerzők közül, akiknek művei felbecsülhetetlen segítséget jelentettek számomra: Georgi Daszkalov, Dimitar Joncsev és Blagoj Sklifov bolgár kutatók, valamint a téma görög értelmezői, akik közül Anasztaszia Karakaszidu antropológust és Dido Szotiriu írónőt emelném ki. Közülük egyesek már nincsenek az élők sorában, informátoraim – dédapák, az események tanúi – legtöbbjéhez hasonlóan, de tudvalevő, hogy a szépirodalom új életre kelt és megóv az idő porától.

2012. 06. 20.

A szerző

Első rész

1940
I.

Október utolsó piacnapján, nem sokkal napkelte után egy bricska gördült ki a Kobalistéből Dramába vezető fehér útra. Tarka volt és csinos, felcicomázott ló húzta – látszott, hogy gazdája pénzt költeni indult útnak.

Koszta Szolakov bátya, jól öltözött, negyvenes férfi idegesen rántotta meg a fiatal állat gyeplőjét. Sehogy sem fűlött a foga a költekezéshez, de még akkor megígérte a lányának, amikor a búzát eladta. Szorongást érzett a gyomrában. Ezen az őszön nem úgy mentek a dolgok, ahogy kellett volna. A dohányvállalatok ügynökei nagyon korán elkezdték járni a falvakat, ennyi kereskedőt még nem láttak itt azelőtt. Jöttek mindenhonnan – az amerikai Commercialtól és Tobaccótól, az olasz monopóliumtól, a német konszerntől. S mintha valami láz kergetné őket, nem csupán azért jöttek, hogy felmérjék a termést, hanem már alkudoztak is. Már akkor megkötötték az üzleteket, amikor a dohány még zölden állt, a parasztok meg örvendeztek, hogy most majd felveti őket a pénz. A dohány pedig szépen termett!

Gyanús volt ez a felhajtás a felvásárlási idő előtt. Innen-onnan háborús híreket lehetett hallani. Németország már hadban állt, s idén tavasszal Görögország is félelmetes bunkerek vonalát húzta fel. Az építkezéshez mozgósították a környékbeli falvak lakosságát. Koszta Szolakov maga is egy hetet robotolt ott. Ahogy elnézte, mi készül itt, alig harminc-egynéhány kilométerre Kobalistétől, megértette, hogy Görögország észak felől, Bulgária ellen akarja megvédeni magát. Ő a maga részéről nem hitte, hogy Bulgária Görögországra akarna támadni, a görögök azonban berzenkedtek, nem bíztak szomszédjukban – noha mindkét ország Németországgal cimborált.

„Meg kell őrülni”, mondogatta magában Koszta Szolakov, „az utóbbi időben minden egyre bonyolultabb, semmin sem lehet kiigazodni.” Azok a dohánykereskedők is hogy sietnek a felvásárlással. Máskor egészen a kezelés végéig kivárnak, és minden drachmán cigánykodnak. Koszta Szolakov tartogatta a dohányát – tehette, elég pénze volt minden szükségletére. Nem úgy, mint a többiek, akik örömükben tudj’ isten, miféle nyereségről képzelődtek. Saját felesége is így beszélt: nem lenne jobb már most eladni mindent? Aztán rögtön utána: várjunk inkább tavaszig, ha már most ilyen ára van a dohánynak, februárban még egyszer ennyi lesz! Meg aztán úgyis egész télen vesződhetünk vele. Koszta ilyenkor lehűtötte: az ám, és ha tavaszig kitör a háború, az egész a nyakunkon marad! Az asszony erre hitetlenül nézett rá, és keresztet vetett: háború? Isten ne adja!

A nap az út fölé emelkedett, és egyenesen a szemébe ragyogott. Koszta lejjebb húzta sapkáját, és megrántotta a gyeplőt. Kellemes őszi nap ígérkezett, meleg és száraz. Talán jobb is, hogy Dancse rávette az útra. A városban többet megtud majd.

Lánya most kezdett eladósorba kerülni, és barátnőit látva ő is új holmit akart, de a városból, nem a falusi boltból. Most van itt az ideje. Hadd öltözködjön. Nem afféle ágrólszakadtak ők, hogy ne engedhetnék meg maguknak. Koszta hátrapillantott a lányra. Olyan csöndben volt, hogy azt hitte, elaludt. De nem, az út menti mezőt bámulta. Zöld volt a mező, sötétzöld, ahol még nem aratták le, ahol pedig már felszántották, sötétbarna. A végén fák és magas bokrok látszottak. Ott volt a folyó, az ő Panegájuk. Fokozatosan vált el az úttól és fordult délnek, az út pedig keletnek vitt, Drama felé.

Proszecsen felé közeledve utas bukkant fel velük szemben. A Kelmeárus volt. Egész nyáron járta a vidéket szamarával, portékáját a nyereg két oldalára erősített favázon hordozva. Gorno Brodin túlra is eljutott, egészen Cserna Gora szénégető falvaiig. Kir* Kiriosz, a Kelmeárus – mindenki ismerte. Az utcákba betérve teli torokból kiáltozott: „Itt a kelmeárusz! Megjött a kelmeárusz!”

– Dancse, nem is kell elmennünk Dramáig, a kelmeárustól is vehetsz szövetet.

– Az ő szövetei ócskák, nem olyat akarok. Ezek huzatnak valók – magyarázta a kislány.

– No, jól van… – hagyta rá Koszta.

A Kelmeárus lassan közeledett alaposan megrakott szamarával. Ilyen ember volt – lassan járt, lassan beszélt, hibás bolgár és görög szavakat keverve. Egyesekhez bolgárul szólt, másokhoz görögül, úgyhogy senki sem tudta volna megmondani, görög-e vagy csak elgörögösödött. Meg aztán főleg nőkkel volt dolga, s így maga is ugyancsak elnőiesedett. Mindent tudott a szövetekről – milyen ruhához miféle való, s ezt készséggel el is magyarázta vásárlóinak.

– Hogy megy szorotok ott Kobalisztében, Koszta bátyám? – kiáltotta már messziről a Kelmeárus. A szamár mellett lépdelve fogta annak kantárszárát, s egy vékony vesszőcskével időnként rásózott a farára – az egyetlen helyre, mely az állat testéből kilátszott.

– Jól, ahogy nektek Proszecsenben – felelte vidáman Koszta, anélkül, hogy megállította volna a bricskát.

– Á, akkor jó – nevetett az utas. – Vagyisz hát olyan nagyon nem jó, de szebaj. A városzba?

– Oda. Mért beszélsz így, Kiriosz?

– Eh, cak úgy. Te nem látod, merre tart a világ?

– Látom én, hogyne látnám.

– A kiszlánynak veszel valamit Dramában?

– Annak.

– Mért nem tőlem veszel kelmét?

– Te csak menj a faluba, ott majd vesznek tőled. Mi a városba indultunk – felelte már elhaladóban Koszta.

– ’Sze az én kelméim isz a városzból valók, cak nem képzeled, hogy magam szövöm – vigyorodott el a Kelmeárus.

– Na, Isten áldjon!

– Iszten, Iszten!

Koszta Szolakovnak Dancse volt a gyengéje. Első gyermeke volt. Fiút várt, de lányka jött, és nagyon kedves volt a szívének, mert úgy érezte, őrá ütött. Vágott az esze, akár a borotva, mindent megértett. Akárcsak ő…

Annak idején Banszkóban járt gimnáziumba, s éppen akkor végzett, amikor elzúgott az Európai Háború. Szörnyű idők voltak, s jó barátja, Aszen Kazandzsiev így szólt hozzá:

– Te Kosztadin, innen egyenesen Szófiába megyünk! Ott tanulunk tovább.

Koszta, szülei egyetlen gyermeke, habozott:

– Én így nem mehetek, beszélnem kell apámmal.

– Ugyan, annál könnyebb nincs is! Elszökünk, ők meg majd utánunk jönnek.

– És ha nem jönnek, ki tart majd el minket?

– Majd csak boldogulunk, vannak komitáink* Szófiában, ők majd támogatnak.

– Őszig még van idő. Visszajövök.

Apja azonban nem értette meg a vágyát. Dühbe gurult, ordibált vele. Nem mintha nem lett volna pénze, hogy eltartsa, de ő már csak ilyen ember volt.

– Nem hagyom itt a házamat és a birtokomat a tanulásért! – jelentette ki. – Menjek oda földönfutónak?! Kezdjek mindent elölről, föld nélkül, minden nélkül?! Azt már nem! Szalonikibe küldelek tanulni!

– Szalonikibe nem megyek, görög iskolába nem járok! Bolgárul vagy sehogy!

– Hát sehogy!

Az öreg megmakacsolta magát, nem akarta elvesztegetni a birtokot. S Koszta vágya a nagy tudomány után kielégítetlen maradt, semmivel sem tudta csillapítani. Hogy is vihette volna keresztül az akaratát ő, egy tizenhét éves kölyök, meg aztán ugye háború is volt. Annak idején, a tizenhármas háborúban egyszer már Bulgáriába menekültek, Nevrokopig jutottak, aztán visszatértek. Megint csak a birtok miatt. Föld! Rabjai voltak annak a földnek, s őt is a rabjává tették.

Ezért is egyezett bele, hogy elvigye Dancsét a városba – hogy a kislány ne érezze magát a föld rabjának, hogy más világot is lásson, hogy tudja, az, amiben ők élnek ott a faluban, csupán egy porszeme a világnak. A föld táplál minket, de azért táplál, hogy megértsük a nagy dolgokat, hogy eszméket szolgáljunk… Ha tanult volna, most el tudná magyarázni, amit így csupán érez. Nincsenek szavai, melyekkel kifejezhetné, ami a lelkét nyomja. Amije van, az nem elég… Megesküdött, hogy ha kell, a piszkot is eladja a körme alól, de fiát, Panajotot kitaníttatja… A bolgárok gyerekeinek immár húsz esztendeje görög iskolába kell járniuk, s ez rossz, de még rosszabb, ha tanulatlanok maradnak, mert akkor örökre leragadnak a dohány mellett. Amikor Aszen Kazandzsiev végzett ügyvédként hazatért Szófiából, a görögök nem engedték dolgozni sem a faluban, sem Dramában. Fogta magát, és visszament, mondván, nincs itt számunkra élet, csak az eke szarvát hagyják markolnunk. Amikor végleg eldőlt, hogy a Drama környéki földek Görögországhoz kerülnek, a bolgárok lehiggadtak, beletörődtek a helyzetbe. Aki elmenekült a kivonuló bolgár csapatokkal – elmenekült, aki maradt – maradt, meghúzta magát a sajátjában, és folytatta az életét. Elmúlt már a komiták ideje. A bolgárok igyekeztek jóban lenni a görög jövevényekkel is, kezdtek keveredni, együtt élni. Eh, ha már nem lehetnek Bulgáriában, legalább éljenek emberhez méltón, ne zaklassák őket. Annyi éven át tűrték a törököt, aztán ahelyett, hogy felszabadultak volna, megint alávetettségbe kerültek… Elvileg egyenlőek voltak a görögökkel, de mindig volt mit tűrniük… Maguk a betelepülők nem voltak rosszak hozzájuk, de hogy a Régi Görögországban miféle törvényeket főztek ki…

Mindennek ellenére harminckettőben Koszta Szolakov polgármester lett. Bolgárok és görögök egyaránt tisztelték, hiszen a falu legtanultabb, leghaladóbb gondolkodású embere volt. Bevezettette a vizet a faluba – minden fertály kapott ivókutat medencével és csobogóval! A villanyt is behozta volna, de a proszecseni járás görög polgármestere keresztbe tett ennek – nem állhatta Koszta Szolakovot, mert nem az ő embere volt. Így hát csak a községházáig vittek el egy vezetéket, és tölcsért kötöttek rá, amin a Rádió Athént sugározták, hogy ha már újságok nincsenek, legalább estefelé, a földekről hazatérve hallhassák a falusiak, mi történik a világban.

Aztán jött Metaxász* tábornok, és minden polgármestert elbocsátott. A saját embereit ültette a helyükbe. Idegenek voltak, és nemigen viselték szívükön a falu sorsát, úgyhogy még a görögök is elismerték, hogy nem úgy mennek a dolgok, mint kellene.

– Hogy egy epiruszi oláhnak adjanak engedélyt pálinkafőzésre, nem pedig neked!

– Hagyd el, Jani bátyám, megszoktuk már…

– És ha bolgár vagy, mi van akkor! Amibe a politika beleártja magát, abból jó nem származik.

Koszta egyetértése jeléül elmosolyodott, Jani Gramatea pedig méltatlankodva rázta a fejét. Írnoki munkájáért fizetést húzott, de nem annyit, hogy megélhessen belőle, úgyhogy a földjein is kellett dolgoznia. Inkább parasztra hajazott, mint valódi írnokra.

Fiának, Panajotnak Koszta Szolakov orvosi vagy patikusi pályát szánt – részben, hogy továbbvihesse nagyanyja füvestudományát, részben, hogy tanult és megbecsült ember legyen, a falubelieknek pedig ne kelljen a városba járniuk gyógyíttatni magukat.

Ahogy a nap egyre magasabbra hágott, felmelegedett az idő, felszállt a harmat a rétekről, s ha nincs olyan csend, azt hihette volna az ember, nem is ősz van, hanem tavasz. A bricska egyre közeledett Dramához, s végül rátért a kövezett utcákra.

– Milyen fehér város ez a Drama! – szólalt meg a kislány.

– Fehér ám! Hát még ha Kavalát látnád… – Koszta a gabonafelvásárlás révén sok várost megismert. – Tiszta. Ott nem a földet túrják, hanem kereskedésből élnek.

A jól tartott ló patáinak csattogását a magas kőkerítések még hangosabban verték vissza. A felsőváros felé vették az irányt. Egy távoli unokatestvérük, Georgi Kataulov bérelt ott házat. Úgy tervezték, előbb otthagyják a kétkerekűt, aztán mennek vásárolni. A nagy, kívülről is bemeszelt városi ház csendes volt. Georgi nem volt otthon, csak a felesége. Fiatal, csinos asszony volt sima, a nap hevétől megkímélt bőrrel és szépen vasalt hajjal. Szívélyesen fogadta és beinvitálta őket.

– Mi járatban, bátyám?

– Vásárolni. Dancse szeretne valamit venni magának.

– No, igen, kell is, kell is. Milyen nagylány lett belőle! A legjobbkor jöttök, amint Georgi hazajön, együtt ebédelünk. Üljetek csak le!

Tiszta és friss illat terjengett a szobában, a fiatalasszony rövid városi szoknyában, lábán finom harisnyával sürgölődött vendégei körül. Leültek az asztalhoz, a háziasszony fügebefőttet és vizet szolgált fel, és eltrécseltek a falusi rokonokról. Dancse ragyogó szemmel tekingetett körül, és rajongva gyönyörködött a fiatal nőben, finom kezében, csillogó körmeiben, ruháiban és a szépségben, ami belőle áradt.

– No, mi indulunk vásárolni – állt fel Koszta. – Mikor ér haza Georgi?

Az asszony a nagy faliórára pillantott.

– Még két óra.

Georgi a dohányraktáraknál dolgozott, hivatalnok volt, és teljesen elvárosiasodott. Feleségének a házimunkán kívül nem kellett dolgoznia, ő maga pedig a minőségszakértőkkel együtt fogadta a dohányküldeményeket, mintát vett belőlük, és elvitte valami laboratóriumba a raktárak közelében. Akár egy kereskedő, délben hazajárt, hogy meleget ebédeljen és pihenjen egy kicsit. A házaspár boldogságát csak az árnyékolta be, hogy még nem született gyermekük.

– Jól van, mi Dancséval elvégezzük a dolgunkat, hogy aztán, ha Georgival is találkoztunk, mehessünk.

– Jaj, ugyan, bátyám, még jóformán itt sem vagytok, és máris mennétek?

– Úgy, úgy. Hiszen visszajövünk… Gyerünk, Dancse.

– Csak most ültetek le.

– Később.

Koszta Szolakov és lánya elindultak a piacra, de a kis boltocskák helyett Dancse a nagykirakatos zsidó áruházak felé húzott. Káprázott a szemük a rengeteg holmi láttán. Kosztának a görög dohánykereskedők ügynökeként gyakran volt dolga a városban, de most valahogy másnak látta: tömeg, nyüzsgés, az emberek inkább beszélgetnek az üzletekben, semmint vásárolnak.

A kislány képtelen volt a legszebbet kiválasztani, minden tetszett neki. Áruházról áruházra, boltról boltra, standról standra jártak, míg végre-valahára megállt egy kelmékkel borított embermagasságú baba előtt, és rámutatott, melyik szatént akarja. Koszta megvette, Dancse pedig valósággal ragyogott a boldogságtól. Egyszer csak összeszedte a bátorságát, és így szólt:

– Apa, szeretném lenyíratni a fonatomat, mint Georgevica.

– Miért? Hisz olyan szép hajad van!

– Nem látod, hogy minden városi nő kurta hajat visel?

– Te nem vagy városi lány!

– Ugyan, apa, kérlek…

– Én nem tudlak téged fodrászhoz cipelni! Ha egyszer anyád is itt lesz, majd akkor.

A kislány elhallgatott, de apja érezte, hogy kedvét szegte.

– Jól van, jól van, ha majd visszamegyünk Georgiékhoz, megkérdezzük a feleségét, elvinne-e… De most mondom, hogy anyád előtt te fogod kimagyarázni. – De Koszta tudta, felesége nem tesz neki szemrehányást, amiért ráhagyja a lányra ezeket az apró szeszélyeket. Más lett a világ, a mai gyerekek már nem olyanok, mint ők voltak egykor. Adná Isten, hogy felnőve se legyenek olyanok, mert máskülönben megette a fene a haladást…

Georgiékhoz visszaérve a férfit már otthon találták. Otthoni öltözetben ült az asztalnál, és látszott rajta, hogy gondterhelt. Felállt, hogy köszöntse őket, aztán ismét visszaült. Örült nekik, de arca feszült maradt.

– Vásárlás, mi?

– Az, az. Kicsinosítjuk a leányt.

Georgevica hozzálátott a terítéshez, Dancse pedig leste az alkalmat, hogy megkérje, vigye el fodrászhoz.

– Jó napot fogtál ki a vásárlásra.

– Mért, Georgi, mi van?

– Nem hallottad a piacon?

– Piac-piac, csak olyan, mint máskor.

– Olaszország az éjjel megtámadta Görögországot.

– Ugyan, miket beszélsz! – hitetlenkedett Koszta Szolakov, de aztán észbe kapott: – Igaz, láttam én, hogy nagy a nyüzsgés a piacon, de ki gondolta volna. Újságot vettem, de még nem nyitottam ki – és tapogatni kezdte a zsebeit az újság után.

– Nem kell ahhoz újság… Nem látod, hogy a görögök mintha megkergültek volna? A rádióban egész nap csak felhívások…

– Vajon minket is elővesznek?

– A tábornokok úgy vélik, elbánnak a makarónievőkkel. Görögország nem Albánia! Elrendelték a mozgósítást. Ma hazaengedték az embereket az üzemekből. Minden csak úgy forrong a hazafiasságtól.

Koszta Szolakov hirtelen felpattant az asztaltól.

– Dancse, kislányom, indulunk! – mondta ellentmondást nem tűrően.

– És a fodrász?

– Hagyd most azt a fodrászt!

– Bátyám, maradjatok ebédre. Aminek meg kell történnie, úgyis megtörténik, attól még ehetünk – marasztalta Georgi.

– Mennünk kell – felelte komoran Koszta Szolakov, arcát sötét aggodalom felhőzte. Tudta: a háború, mely amúgy is súlyos megpróbáltatás, nekik, görögországi bolgároknak még nagyobb fenyegetést jelent. – Tudod, mennyi munkánk lesz most?!

Határozott mozdulattal intett a lányának. Már az ajtóban, cipőhúzás közben mormolta idegesen:

– Bolond ember az a Mussolini, akár a mi Mussolinink. – Így csúfolták a faluban Perikli Kodzsamaniszt pöffeszkedő és dicsekvő természetéért. – Görögország a torkán akad, de mi is megszenvedjük…

A kislány csalódott volt, de nem mert makacskodni. A hazautat csendben tették meg, csak apja nógatta egyre az erős lovacskát.

Üres volt az országút, s most, hogy megtudta, mi történt az éjjel, Koszta Szolakov már nem csodálkozott ezen. Emlékezett, milyen volt, amikor huszonkettőben kitört a háború Görögország és Törökország között. A falvakban, melyek akkor még tisztán bolgárok voltak, nagy volt a csend, de a városok forrongtak. Csapatok, önkéntesek, lobogók, lovasok… A törökök, akik az Európai Háború után még itt maradtak, halálra rémültek, bezárkóztak otthonaikba, és bizalmatlanul néztek még a bolgárokra is, noha azok kívül álltak a két birodalom közötti évszázados leszámoláson.

És mint minden zűrzavarnak, ennek is mi, bolgárok isszuk meg a levét – gondolta magában Koszta.

Aztán hirtelen, rövid fegyverszünet után, megtörtént a lakosságcsere. Koszta Szolakov egy életre betelt a kitelepítések látványával, melyek ezeken a földeken évtizedek óta jóformán szüntelenül folytak. Minden háború után valaki útra kelt valamerre, csiga módjára szekérre zsúfolva ingóságait és háza népét, magával vonszolva állatait, romba dőlt élettel, szívében titkolt gyűlölettel, amiért erőszakkal, igazságtalanul földönfutóvá tették. Minden török elhagyta otthonát, és az üldöztetés elől visszatért Törökországba. Visszatért, anélkül, hogy tudta volna, pontosan hová is megy. Szomorú látvány volt – az út elfeketedett a szekerektől, melyek ponyvával borítva, hogy ne lehessen látni az asszonyokat, zötykölődtek a kikötők felé. A bolgárok elbúcsúztak tőlük, elvégre egész életükben együtt éltek velük. Saját tapasztalatuk alapján, hisz a háborúk folyamán közülük is sokan Bulgáriába menekültek, majd ismét visszatértek, azt tanácsolták nekik, ne hurcoljanak magukkal mindent, mert egy nap úgyis visszajönnek. A törökök azonban a fejüket ingatták, s meg voltak győződve róla, hogy végleg elűzik őket. Nekik lett igazuk.

Néhány héttel később egész Észak-Görögország megtelt új betelepülőkkel: görögökkel Trákiából, Pontoszból, Anatóliából, a Kaukázusból. Ugyanaz a látvány: éhes, holtfáradt, rémült emberek. Görögország befogadta a sajátjait. Lassan kezdték magukat úrnak érezni, annyira, amennyire sohasem érezhették kis-ázsiai szülőföldjükön. A bolgárok békések voltak, s azt mondták magukban, akárhogy is, csak élet és egészség legyen. Együttéreztek a jövevényekkel, segítették őket, megtanulták a nyelvüket is, nem haragudtak, amikor görögösítették bolgár neveiket – Koszta feleségét Zsivkának hívták, de Zoica lett belőle. A tény, hogy mindig más döntött helyettük, s hogy egyre az a sorsuk, hogy idegen országban éljenek, megtanította őket, hogy mindenbe beletörődjenek.

Vajon mi vár rájuk most, hogy Olaszország a fejébe vette, hogy birodalom akar lenni?! Pedig elvben Mussolinit és Hitlert is Görögország barátjaként tartották számon. Zavaros egy dolog!

Koszta Szolakov még világosban hazaért. A faluban minden nyugodt volt, a hír még nem ért oda. Az emberek kint voltak a földeken, Jani Gramatea még nem kapcsolta be a rádiót a főtéren. A polgármester, Lambridisz se nyitotta ki a községházát, s Kobaliste olyan csendes volt, mint akármelyik nyári nap végén.

Ahogy meghallotta a dobogást a kövezeten, Koszta édesanyja, Danka anyó elébük sietett. Fején sötét kendővel kaput nyitott, köszöntötte az utasokat, és rákiáltott a lóra, hogy jöjjön be. Tágas volt az udvar, felszórva folyami kövekkel, hogy ne legyen sáros, és Szolakovék sohasem fogtak ki az utcán. Danka anyó az ajtóban állva leste fia hazatértét. A nagydarab, testes öregasszonyt még mindig szokatlanul gyengéd érzés fűtötte gyermeke iránt, noha az már meglett férfiember volt. Az öreg Szolakov, míg élt, négyszemközt gyakran korholta ezért, mert menyük idegenkedett ettől a túlzott anyai szeretettől. Ő erre mindig így felelt:

– Mi rosszat teszek én a menyemnek? Gazdag házba jött, dolgoznia kell. Koszta az úr a háznál. Egyetlen gyerekünk, de többel felér, nézd, micsoda gazda lett belőle.

– Igaz, igaz, de akkor sem járja, hogy úgy bánj a fiaddal, akinek már a szakálla is őszül, mint egy kétéves gyerekkel. Ezt akarom – nesze, itt van, azt kívánok enni – tessék!

– Mi újság Dramában? – érdeklődött Danka, míg fia a lovat fogta ki.

– Háború – felelte szárazon Koszta, és időt sem hagyva anyjának a csodálkozásra vagy jajveszékelésre, máris rendelkezni kezdett. – Vess a lóra egy ponyvát az istállóban. Hol van Panajot? Jöjjön, csutakolja le és itassa meg. Te meg melegíts vizet, hogy megmosdhassunk.

– Víz van, megmosakodhattok. Mit beszélsz te, Koszta? – indult utána aggódó arccal az öregasszony.

– Háború! Olaszország ma hajnalban megtámadta Görögországot. Drama a feje tetején áll. Georgi azt mondja, hazaengedték az embereket a dohánylaborból. A raktárakban meg – kész bolondokháza. Hát ezért voltak olyan magasak az árak! – tette hozzá sokatmondón.

Koszta kifogta a lovat, megkötötte és bement a szalonba. Nem találta ott a feleségét, mire eszébe jutott, hogy bizonyára még a veteményesben van a béressel. Visszament az udvarra, és elküldte értük az anyját. Aztán bement a szobába, derékig levetkőzött, és odakiáltotta Dancsét, hogy locsolja le. Közben egész idő alatt azon járt az esze, mit is kell most csinálniuk. A bolgárokat valószínűleg nem hívják be katonának, mert nem bíznak bennük. De ki tudja! Ha szorul a kapca a fronton, lehet, hogy őket is mozgósítják. A fiatal férfiakat egész biztosan. De hogy az élelmet elkobozzák, afelől semmi kétség. Beszolgáltatást rónak ki rájuk, és minden terményüket elviszik.

Zoica Szolakova, apró, inas asszony, kifulladva szaladt oda. A veteményesben hagyta a bérest, hogy rakja meg a kordét, anyósát pedig elszalajtotta a szüleihez a felvégre figyelmeztetni őket, hogy rejtsék el a gabonát.

– Miket hallok a mamától, Koszta?! – kezdte már a kapuban, ahogy megpillantotta férjét az udvaron. – Nem esett bajotok? – kérdezte aggódva, anélkül, hogy leverte volna magáról a föld porát, vagy megmosta volna a kezét.

– Itt netán még senki sem tudja?

– Honnan is tudnánk! És most mi lesz? – kérdezősködött tovább az asszony a kötényébe törölve a kezét. – Miféle háború ez?

– Háború! Akármilyen is, ránk csak rosszat hozhat! – felelte ingerülten Koszta.

– Nem tudtuk betakarítani a veteményest.

– Hagyd most a veteményest! Nincs rá idő. El kell rejtenünk, amit csak tudunk.

Zoica mintha nem értette volna, mit beszél a férje.

– Van ott még egy kis paprika és káposzta.

– Hát aztán! Ott egye a fene a káposztát meg a petrezselymet! Még jó, hogy a bort eltettük! Ha engem elvisznek, egyedül kell boldogulnotok.

– Megcsípheti a dér… – az asszonynak még mindig a veteményesen járt az esze.

– Mondom, hagyd már a zöldséget! Adssza egy kocsiponyvát!

Koszta és felesége szétterítették a ponyvát a padlón. Kivitték a pincéből a dohányfüzéreket, melyek ott lent párásodtak, mielőtt asztagokba rendeznék őket. Kinyitották a padlóba rejtett régi füles hordót. Annyi éven át állt üresen és használatlanul. Most megint eljött az ideje. Ma éjszaka le kell hordaniuk a búzát a hombárból ide, elrejteni, aztán visszatenni a dohányt nedvesedni. Ha tudta volna, hogy ilyen idők jönnek, egy árva búzaszemet sem adott volna el. Egy hónap múlva, ha elhúzódnak addig a dolgok, a liszt többet fog érni az aranynál. Ő meg, látva az idei gazdag termést, jó csomó búzát eladott a dramai Agrárbanknak. A dohányért viszont februárban, ha Isten is úgy akarja, szép summát kap majd. Háborúban a dohány olyan, akár az arany.

Nemsokára megjött az anyja. Látván, miben foglalatoskodik fia és menye, az öregasszony beállt segíteni. Az udvart a béresre bízták, Dancsénak meg meghagyták, készítsen valami harapnivalót.

– Sok termett az idén, nem tudjuk mind elrejteni – mondta az öregasszony.

Szürkületkor, vacsora nélkül, Koszta Szolakov átöltözött és elment, hogy megkeresse Lambridiszt. Bízott benne, hogy otthon találja, a görög fertályban. Egy ilyen dolgot nem lehet eltitkolni, de úgy érezte, ha négyszemközt szólítja meg, többet megtudhat tőle. A Hold hűvös fénye áradt az utcákra, semmi szokatlan nem háborgatta a falut. Vajon csak ő tudja a hírt? A csillagokat, a Holdat, a fákat, a szemközti hegygerinceket elnézve meg nem mondta volna az ember, háború van-e vagy béke, igaz-e az újság vagy hamis, de számára ez a szürkület már nem olyan, mint a pirkadat volt.

Lambridisz azok közé a görögök közé tartozott, akiket pontosziaknak neveztek, s a tengeren túlról jöttek. Rég letelepedett a faluban, az első jövevények között volt. Fiatal volt még akkor, legényember, és egyre az ő Kis-Ázsiája után sóhajtozott, a kékség, a csónakok után, nem állt kezére a gazdálkodás. Úgy látszott, alig bírja ki a szárazföld belsejében, de gyorsan elvett egy janinai görög lányt és lehiggadt, megfeledkezett a tengerről és kereskedéséről, mellyel annyit dicsekedett, s melyet a görög–török háború állítólag tönkretett. Ez az apró, ösztövér, sűrű bajszú ember úgy belevetette magát a polgármesterkedésbe, mintha nem is Kobalistét, hanem Szalonikit irányítaná. Most azonban jött a fekete leves.

Koszta belökte a polgármester házának kapuját, s az udvarról kiáltotta:

– Lambridisz!

Az elülső szoba világos volt, ajtónyitás hallatszott, s a polgármester jelent meg a küszöbön.

– Ki az, hé?

– Sztavrosz, én vagyok, Koszta Szolakov.

Lambridisz összehúzta a szemét, mert a világosból jött ki.

– Mi az, Kosztasz? Gyere már be!

– Nem megyek be. Kinyitottad ma a községházát?

– Mért kérded?

– Az éjjel Olaszország megtámadta Görögországot.

– Ej, ugyan már, miket beszész!

– Ez az igazság. Dramában jártam. Ott tudtam meg.

– Tyűha, én meg nem néztem meg, jött-e távirat! – ijedt meg Lambridisz.

– Figyelj, azért jöttem – vágott közbe Koszta Szolakov –, mert tőled most listát kérnek majd az élelemről a hadsereg számára. – A sötétben nem láthatta a szemét, de hallotta visszafojtott lélegzetét, tudta, hogy figyelmesen hallgatja és átgondolja szavait. – A háborúban a legrosszabb az éhezés.

– Eh, Kosztasz, úgy beszélsz, hogy azt hinné az ember, sokat háborúztál – vetette közbe halkan és kajánul a kis görög.

– Nem háborúztam, Sztavrosz, de megittam a levét egy-két háborúnak. Te érted, miről beszélek. Ne zaklasd nagyon a mieinket, szegény emberek vagyunk…

– Te nem vagy szegény, Kosztasz – javította ki Lambridisz. Az egyre csípősebb esti hidegtől vagy mástól, de összehúzta magát és vacogott.

– Nem éhezünk, mert mind dolgozunk, mint a barom. De parasztemberektől mit vársz? Nincs pénzük, hogy eleséget vegyenek maguknak, mint a városiak. Ha elveszed a terményüket, éhezésre ítéled őket.

– Tudom, tudom. Mi is így vagyunk!

– Tőled most majd azt várják, hogy megmondd, mennyi élelmet tud adni a falu. Akármennyit mondasz, kevésnek fogják találni. Ezért kevesebbet fogsz bevallani, hogy kimentsd az embereket…

– Kosztasz, gyerünk a községházára – határozta el hirtelen Lambridisz. – Kapcsoljuk be a rádiót, győződjünk meg. Miért beszélnénk így a levegőbe…

– Én nem a levegőbe beszélek. Tudom! Mikor erődítéseket kellett építeni, akkor is minket vezényeltek ki robotra a bunkerekhez. Titeket békén hagytak.

– Igaz, de háborúban…

– Hát azért jöttem, hogy megkérjelek. – Keserű lett a szája, amiért beismerte, hogy kérni jött, de lenyelte a megaláztatást és folytatta. – Egy polgármester tudja, hogy óvja meg a falut…

– Várj meg itt, ha nem akarsz bejönni. Hozom a kulcsokat és felkapom a kabátomat, mert hirtelen nagyon lehűlt a levegő.

Míg Lambridisz készülődött, Koszta körülpillantott az idegen udvaron. Szérűjük a kövezeten túl volt, jól felsöpörve várta, hogy a téli esők felszántsák és megáztassák a dohánypalánták számára. A házból kihallatszott, ahogy Lambridisz fojtott hangon beszélget a feleségével, aki hallhatóan nem vette jó néven, hogy félbeszakították a vacsorájukat. Koszta eltöprengett, vajon Lambridisz az asszony előtt is a hazafit fogja-e játszani, ahogy az előbb előtte, s felsóhajtott: nekünk nem adta meg az Úr, hogy itthon legyünk, a saját országunkban… Ahogy Bulgária minden háborúval egyre hátrább szorult, bennük, helyi lakosokban sérelemérzet és félelem keveréke ébredt, melyre minden újabb remény nyomán az ilyen érzések újabb rétege került. Meddig lesz ez még így?

Lambridisz becsukta maga mögött az ajtót, véget vetve Koszta töprengéseinek. A két férfi elindult a községháza felé. Útközben magukhoz vették Jani Gramateát is. Lambridisz semmit sem magyarázott meg neki, nem akart tovább késlekedni. Mire odaértek, a homály teljesen beborította a falut. A téren szemközt a kocsma ki volt világítva, hangok hallatszottak felőle. Közeledett már a hűvös idő, mikor a kocsma mindig megtelik, s a férfiak késő estig elidőznek benne.

A községháza irodáján, mely az új templom kis gondnoki épületének oldalához volt tapasztva, a telegráf hosszú szalagot köpött ki, mely kígyó módjára összetekeredve hevert a padlón. Jani Gramatea elolvasta, aztán bűntudattal pillantott a polgármesterre:

– Négyszer táviratoztak.

– Mit írnak?

– Kihirdették a mozgósítást. Tájékoztatást kérnek a férfilakosságról. Az 1885 és 1919 között születetteket hívják be.

– Rólunk mit ír? – kérdezte Koszta.

– Mindenkit behívnak, Koszta bátyám – felelte Jani. – Éjjel-nappali ügyeletet kell szerveznünk, és úgy várnunk a további instrukciókat.

Koszta végignézett a két görögön, akik azt próbálták eldönteni, most azonnal válaszoljanak-e a központnak, vagy várjanak reggelig. Őt azonban szorítja az idő. Szólnia kell, akinek csak tud, meg aztán vermet is kell ásnia a hordónak a pitvarban. A többit az asszonyok maguk is elvégzik. A kocsmában kezdte.

II.

Miközben a vizet öntötte ki a fateknőből a fügefa mellett, Katina meghallotta a tehenek bőgését az utca felső vége felől. Minden nap estefelé, mikor a nap, mielőtt lenyugodott volna, néhány pillanatra megtámaszkodott a falu melletti csupasz dombtetőn, felhangzott ez a zaj, s az asszony tudta, a falu állatai térnek vissza elnehezült tőggyel. A pásztortól kísérve lassan, fejüket himbálva lépdeltek, gőzölgő kis halmokkal szórták be az utca kövét, s a pontos helyen egyenként befordultak a keresztutcácskákba. Mind ismerte az utat hazáig.

Ahogy meghallotta őket, Katina mindent hátrahagyva szaladt kaput nyitni az ő barna, fényes hátú, gömbölyű farú Szabkájuknak, s megveregette a hátát, míg az bement az istállóba. A tehén magától indult arra, tudva, hogy gazdasszonya elugrik kezet mosni és kiöblíteni a rézedényt, aztán jön, hogy megfejje. Jókora tőgye volt hátsó lábai között, s rövid kis szarvacskája – erről is látszott, milyen fiatal és szép állat. Vékonya tiszta volt. Katina nem állhatta a saját piszkukkal bemocskolt állatok látványát. Az állat, akár a csecsemő, minden nap meg kell tisztítanod és le kell csutakolnod! Beadták a falu csordájába – nem legeltethették akárhogy, csakis lédús legelőkön.

Csak az az átkozott pásztorfiú, Karakepeli fia ne volna. Egy Kosztur környéki faluból jött az apjával. A vízimalmot bérelték, mellette a fiú két-három hónapra elszegődött a tehenek mellé. A korábbi években is jöttek vendégmunkások, de ez az ifjabbik – hetyke, délceg, mintha nem is szegénységében jött volna ide idegeneknek szolgálni, hanem tanítónak vagy tudj’ isten, minek!

Ősz derekán az állatok korán hazatértek. Katina dühösen mormolt valamit, összeszedte a beáztatott ruhákat a teknőbe és elhúzta a magas fakapu reteszét. A tehénke nem kérette magát, lassan elment mellette, s nehéz patáival dobolva az istálló felé vette az irányt.

– Gyerünk befelé! – mormogott még mindig az öregasszony.

A ház üres volt, végéhez közeledett egy újabb nap – meleg, napos, színes, akár a tarka pokróc, éppen munkára való. Férje és két fiuk, Mihal és Dimitrus szántani vannak, a harmadik, Borisz, tüzelőt gyűjteni, legidősebb menye, Lefterija takarmányt készít, lánya, Elena és legifjabb menye, Kaliopa zöldséget szüretel. Mihal és Lefterija gyerekei, négy-öt éves fiúcskák, valahol az utcán játszottak a szomszédok unokáival.

Ahányszor magára maradt, Katina folyamatosan beszélt magában, hol jóról, hol rosszról – egyébként a munkától nem volt ideje eltöprengeni és elücsörögni. Így folyt el az élete, mint a víz a csatornában, s egyszer sem volt alkalma kívülről pillantani rá, örvendeni a jónak vagy kisírni magát a kínjain.

– Ha lefekszem meghalni, majd akkor megértem, mi volt a sorsom – mondogatta megszokásból. – És honnét ette ide a fene azt az ágrólszakadtat – tért vissza gondolatban a marhapásztorra –, hogy elcsavarja a lánykám fejét! De nem ismer engem, bennem emberére akadt!

Az öregasszony a tehén mellé helyezte a kis háromlábú széket, odahúzta a rézedényt, leült, és az állat alá hajolt, hogy megfejje. A tehén megkönnyebbülten lecsillapodott, gazdasszonya húzni kezdte a csecseit. A tej éles sugárban, habot verve ömlött a rézüstbe.

– Csitulj, békén légy! – mondta gyengéden Katina. Aztán mérgesen, magához szólva hozzátette: – Meg kell adni, jól legeltet titeket az átkozott pogánya! De vége, nem eresztlek többé!

Mikor Kobalistébe ment férjhez, a most csupasz Besik Bairt, mely mögé a nap alábukik, bükkös borította, lábánál pedig zöld mezők terültek el. A falusiak oda csapták ki a jószágot, senki sem ügyelt rájuk, hiszen közel volt a házaikhoz, az állatok maguk legeltek és mentek haza. A domb az aga, Akil bég tulajdona volt, fizettek neki a legelőért. Ez volt a legközelebbi magaslat, dudorra emlékeztetett, magányosan és igen messze a Dramszki Bozdag lágy lejtőitől. A kobalisteiek nem fordítottak kellő figyelmet erre a dombra, melyhez pedig jobban illett volna, hogy szőlő legyen rajta, semmint bükkös. A szörnyű tizenhármas évben aztán a görögök felperzselték. Egész falvak égtek le akkor, ki bánta volna egy erdő sorsát.

Annyi év pergett le azóta anélkül, hogy észrevette volna. Katina Klepacseva Kalapotba való volt, egy kis faluba a Panegán túl, mely a Nevrokop felé vezető legrövidebb út hegyi átjárója alatti síkságon feküdt, két oldalról dombok közé szorulva. Az a régi élet oly messze, a megfoghatatlan kamaszkori emlékek pólyájába burkolva, most furcsa élességgel éledt fel benne.

A legidősebb lány volt a családban, de már kislány korától sok gond volt vele – ösztövér volt, gyenge és állandóan beteg. Szülei, akik fuvarosok voltak, otthon hagyták házimunkát végezni, s öccseit vitték magukkal munkára. Magának való és szégyenlős lány lett belőle, szégyenlősebb, mint ami egy férjhez érett hajadonhoz illik. Még mielőtt lázározhatott* volna, kis híján belehalt valami ki tudja, miféle betegségbe, s így mindenki számára idegen maradt. Nem került eladósorba, mint a többiek. Sovány volt és csúnyácska, bőre egészségtelen, sárgás színű, egyedül a haja volt szép, de azt is kendő takarta. Mindennek tetejébe testén duzzanatok jelentek meg, mint vakondtúrások a mezőn, melyek lassan növekedtek, ő pedig nem győzte elrejteni őket. E betegessége fogékonnyá tette más dolgok iránt, fogyatékosságait Istentől kapott jegyként, kiválasztottságként értelmezte, magának valósága fokozódott, szenvedélyes vallásosságba fordult, s teljes lelkével átadta magát ennek. A látható világ elvesztette számára jelentőségét, egyre gyakrabban merült magába és vonult félre, mindenre magyarázatot és isteni értelmet keresett. El nem mulasztott volna egyetlen misét, utrenyét vagy vecsernyét sem; minden ünnepen a kalapoti hegyekben lévő kis kolostor kápolnájában éjszakázott, betartotta a böjtöket és minden előírást. Sajthagyó vasárnap három napig böjtölt, amibe egy alkalommal kis híján belehalt. Buzgóbb templomjáró lett még az apácáknál is. Oly forrón és átéléssel imádkozott, hogy maga sem vette észre, ahogy a kanonikus szavakhoz hozzáadja sajátjait is, melyek ki tudja, miképpen születtek meg szűzi elméjében. A kalapoti kolostor idilli nyugalmától csábítva gyűjtötte az erőt, hogy szüzességet és elvonultságot fogadjon. A dudorokkal a testén a legkevésbé sem emlékeztetett fiatal, egészséges leányra. Isten bizonyára azért küldte őket, hogy még inkább elrejtse őt az emberi szemek elől – egy ilyen test senkinek sem okozna örömöt, nemhogy vágyakat kelthetne. Ellenkezőleg – el kell fedni, elfelejteni, feláldozni. A test e betegsége azért volt, hogy a lélek a hús és a földi hívságok fölé emelkedhessen.

Más az ő helyében szenvedett volna, siratta volna ifjúságát, ő azonban boldog volt. A vallásosság költőisége, mely ott rejlik minden nő szívében, felülkerekedett, a jámbor vallási örömök enyhítették testi szenvedéseit, s értelmet adtak a látható világ tökéletlenségeinek. Istennek ez a szándéka vele, így van szüksége rá, s ő megnyugszik sorsában… Katina még meg is szerette hitvány testét – az választotta külön a többiektől, olyan utat mutatott neki, amelyre mások vakok. Külsőre bágyatag volt, belül azonban elmélyült, s megbékélt abban, amit Isten rendelt számára. Ismerte a szertartáskönyveket, a szent evangéliumokat, melyiket mikor kell olvasni, melyik példázat melyik imádságra következik. Az ősidők bibliai értelmezései az Írások szent szavain keresztül jutottak el hozzá, s valami harmóniát fedtek fel előtte, amely után úgy vágyott, akár a Mennyország után. Az effajta buzgalom inkább illett férfihoz, mint nőhöz. Ahányszor az imádság elragadtatása kitárta lelkét, a mindenség fényében lebegett, s homályos látomásokban tárult fel előtte az isteni kinyilatkoztatás. Vonzotta a kolostor magánya, s csak a pillanatra várt, amelyben majd jelet kap, hogy letegye a fogadalmat.

Talán minden úgy is történt volna, ahogy várta, de hogy, hogy nem, azok a dudorok a nyakán is megjelentek. Lassan növekedtek, megduzzadtak, s mintha a földi lét mérgével teltek volna meg. Olyanná lettek, akár egy tyúk szakálla, s a test e rút jegye egyre feltűnőbb lett. Hozzászokván, hogy egész nap egyedül van, ha emberek közt találta magát, sem azt nem tudta, mit mondjon, sem azt, merre nézzen, sem azt, hogyan rejtse el a duzzanatokat – ruhái nyaka nem volt olyan magas.

S jóformán e förtelmes dudorok napvilágra kerülése juttatta családja eszébe, hogy létezik. Mintha megkönnyebbültek volna: hát golyva volt, ők meg mi mindenfélét nem gondoltak a betegességéről… Golyvába még senki sem halt bele! S most, mikor már huszonnégy-huszonöt esztendős volt, valamiképpen hirtelen eszükbe jutott, hogy férjhez kéne adniuk, ha már idáig életben maradt. Jó háziasszony, de ez nem elég. Még ha módosak lennének, hogy gazdag hozománnyal helyreüthetnék a dolgokat! Ekkor Katina megértette, hogy jobban terhére van a szüleinek, mintha valóban valami alattomos betegségben szenvedne. Hívást küldött az ég felé, hogy vegye magához, szabadítsa meg az irgalmatlan és érzéketlen emberek közül. Semmi sem kötötte e világhoz, s egyre gyötrőbben vágyott a halál után, csak hogy békében hagyják, ne bámulják azokat a dudorokat a nyakán és csettintsenek sajnálkozón a nyelvükkel. Fájó különbözőségét valamiféle szerencsétlen, rút betegséggé alázták le. Mintha ilyen egyszerűen és hétköznapian meg lehetne magyarázni az isteni gondviselést.

Ebből az Istennel való kapcsolatból maradt neki Borisz, a fia, aki olyan hanggal volt megáldva, amely a tropárokat énekelve a misén a templom hűvös kupolája alatt azt fejezte ki, amit ő néma imáival a kalapoti kolostorban végül nem tudott.

Gondolataiba merülve Katina kegyetlenül rángatta a tehén tőgyét, az állat fészkelődni kezdett. Alkonyodott. Az őszi naplemente hosszú árnyai észrevétlenül eltűntek, belesüllyedve a közeledő estébe.

Katina Klepacseva semmiben sem hasonlított a többi kalapoti hajadonhoz, ezért hát kiházasítása sem a bevett módon történt. Úgy emlékezett arra a napra, mintha tegnap történt volna. Vasila néni, aki Kobalistébe ment férjhez, látogatóba jött unokatestvéréhez, Katina anyjához. Karácsony másnapja volt, kora délután. Az erdők a hegyoldalakban csupaszon feketélltek, a fák csúcsait hó borította. Téli nap sütött, s az új piros terítő, melyet külön az ünnepre tettek a lócára, beragyogta az egész szobát. A tűzhelyet begyújtották. Katina a rézalátétre helyezte a kávéfőzőt, s állva várta, hogy felforrjon. A vendég, fején ünnepi kendővel, az alacsony asztal körül ült a háziakkal – anyjával, apjával, három öccsével együtt. Hátukat a kellemes napsütésnek fordítva, mely a csipkefüggönyökön keresztül áradt be a szűk ablakokon, az öregek felszabadultan beszélgettek, a fivérek pedig tisztelettudón hallgattak. Ő is hallgatott, akkor sem szólalt meg, amikor Vasila néni megkérdezte anyját:

– Odaígértétek már valakinek?

Katina mélyen leszegte fejét, amennyire a dudorok a nyakán engedték, melyek már az állát támasztották, oldalt fordult, hogy elrejtse az arcára kiülő szégyent, s buzgón piszkálni kezdte a tüzet, noha az anélkül is jól égett.

– Senki se kérte meg – felelte anyja. – Úgy rejtőzködik itt, mint egy háremhölgy.

– A golyva miatt? Nagy dolog! Mindenre van orvosság. Adjuk férjhez Kobalistébe.

– Ú-ú, Vaszilkám, messze van az, kedvesem – felelte anyja tiltakozást színlelve. De még a férfiak bólintása is helyeslést sugárzott.

– Messze, messze – itt van a folyón túl. Vagy maradjon magára, mint a kakukk? Ha mostanáig nem házasítottad meg, később sem fogod tudni.

– Miféle ember?

– Derék. Anyósom unokaöccse. Csak mondj igent, és én nyélbe ütöm a dolgot.

– Mintha mondhatnék mást… Mi vele a bibi?

– Özvegyember.

– Gyereke van?

– Nincs, a felesége, szegény, meghalt, mielőtt szülhetett volna.

– Ú-ú, szerencsétlen, Isten ne adja! – sajnálta meg anyja a más gyermekét a sajátja helyett.

Odalökték, akár egy bála penészes dohányt. Azt se kérdezték meg tőle, hallotta-e a beszélgetést, nem hívták oda magukhoz az asztalhoz. Főzte a kávét pörkölt rozsból, ők meg beszélgettek, aztán felszolgálta nekik és félrehúzódva odaállt az ajtó mellé, mivel nem illett csak úgy kimennie. Fivérei ott pöffeszkedtek az öregek mellett – ha a munkában egyenlőek velük, az asztalnál is velük egyenlően ülhettek.

Ekkor életében először szentségtörő módon sajnálta, hogy nem férfinak, hanem nőnek született, s alá kell vetnie magát mások akaratának. Azon az éjszakán nem történt semmi, Isten nem méltatta rá, hogy jelet küldjön. Könnyeivel küszködve elsuttogott minden imát, amit csak tudott. Sorban: betegségre, elsőáldozásra, útra, vacsorára. A többiek nem hallanak majd szemrehányó szót a szájából, de legalább önmaga előtt elsirathatja magát… Valami ismeretlen várt rá, mely nem félelemmel, hanem csüggedéssel töltötte el. De a szűzlány szívén, akárcsak a Szűzanyáén, nem harag, hanem belenyugvás lett úrrá. Hiszen József sem volt több az ő özvegyemberénél… Isten megbocsátja neki a lázadó gondolatokat, és segít elviselni a nehéz sorsot, melyet neki szán. Tudja ő, hogy nem képes mindenben a Szent Szűz – nő, s egyben az isteni akarat edénye – példáját követni. Az ő élete más volt, más értelemmel, már előre világos, a gondviselés által kijelölt. Egy olyan lány számára pedig, aki kolostorba szeretne vonulni – egyenesen lehetetlen…

Hajnal felé Katina, anélkül, hogy lehunyta volna a szemét, felkelt és sürgölődni kezdett az udvaron – megetette a tyúkokat, megfejte a tehenet, zabot vetett a lovacska elé. A háziak félreértelmezték ezt – arra magyarázták, hogy örül, készül az új otthonra. Pedig ő egyszerűen csak el akart bújni, eltűnni valahová, hogy ne is tudjanak róla. Az esküvőt eljegyzés nélkül tartották meg Iván napján, a legnagyobb hidegben. Szekérrel jöttek érte, s míg a mezőn át, a szélben Kobalistébe értek, csontja velejéig átfagyott. Még az ajka is elmerevült, pedig kezet kellett csókolnia apósának és anyósának, sógorainak és sógornőinek.

Vancso Mihajlov, aki már túl volt első fiatalságán, jó férjnek bizonyult, ha kissé hallgatagnak is. Jó szíve volt, de ajkára nem jöttek szavak – se jó, se rossz szót nem szólt soha. Ha mégis kiejtett valamit a száján, ami nem a munkával volt kapcsolatos, olyan ügyetlenül tette, hogy nem lehetett tudni, dicséri-e vagy korholja feleségét. Mintha rejtőzködött volna, nem akarta volna feltárni a szívét. A félelem a férfitól és az ismeretlentől, mellyel Katina oltár elé állt, eltűnt, néma hálának adva át helyét. A házastársak szavak nélkül is megértették egymást. Katina hamar megtanult férje arcáról olvasni, kitalálni kívánságait, s maga kezdte kézbe venni a dolgokat. A férfi iránta tanúsított kezdeti irgalma ragaszkodásba és engedelmességbe fordult. Házukat a gyorsan múló szerelem helyett bizalom töltötte meg. Katinát szenvedélyes ájtatossága lassan visszatérítette a földre, s váratlan erőkkel fegyverezte fel. Először a dudoroktól szabadult meg, hónapokon keresztül áztatva magát nyakig merülve a gyógyvizes főzettel teli hordóba. Aztán megbékélt a látható világgal, melyre meglepően felkészültnek bizonyult. Akarat nélküli remete helyett Mihal-Vancso házának úrnője lett belőle.

Az öregasszony forró hullámot érzett a mellében. Hogyhogy egyszerre így újjáéledt a múlt! Benne élt, a gondok vastag rétege alatt, és Argirija Csokojkoljova ma reggeli szavai piszkálták elő. Mihajlidisz szatócsnál futottak össze, ahol olajbogyót vásárolt. Argirija mintha tudta volna, hogy Katina jönni fog és várt volna rá. A fülébe suttogott, mintha jóindulatból tenné – anya vagy, neked mondom el, miket művel a gyereked, aztán magad lásd meg, hogy mit teszel!

– A marhapásztorgyerek és a lányod egymásba bolondultak!

Szemei fel-alá cikáztak, hogy jól lássák, hogy perzselődik Katina meglepetésében és szégyenében. Argirija már ilyen – mindent tud, mindent lát, mindenről osztja az észt. Ha csak kinyitotta volna a száját, hogy kérdezzen, az a nő elárasztotta volna kárörömével. Nagyszájú asszony, trákiai, mikor a faluba jöttek, még görögül sem értett, most meg gúnyolódik rajta!

Katina hallgatott. Az bosszantotta a legjobban, hogy egyetlen lánya, aki szépecske is, okoska is, olyat tett, amiért Csokojkoljovica a szájára vehette! Bizonyára igaz, hogy a lányok mulatságain hagyja, hogy az a sehonnai földönfutó tegye neki a szépet. De ő ezt nem tűri! Még egy évecskéig kell megőriznie, míg előkészíti a dolgokat, ahogy elgondolta. Ha kell, megkötözi, ha kell, beadja novíciának a Keresztelő Szent János kolostorba, de keresztülviszi akaratát! Most egy ágrólszakadt veszélyezteti legdédelgetettebb terveit!

Katina felemelte a rézedényt a tőgymeleg tejjel, megveregette a tehén farát, hogy helyet csináljon neki, s az állat megértette, arrébb húzódott. Oktalan barom, mégis mindent megért… Ha az ember békében él Isten rendjével, minden a helyére kerül. Katina kiment az istállóból és a tűzhelyhez vitte a tejet, de nem szította fel a tüzet, s nem is tette fel az edényt forrni. A köpülőben volt még hely tejnek, de most nem akart vajat készíteni. Kiment az ajtóba és odakiáltotta unokáit, Alekszát és Ivánt. A két bajkeverő azonnal rávetette magát a tejre. Nagyanyjuk tessék-lássék összeszidta őket, de hagyta, hogy egyenesen az edényből igyanak.

Az októberi nap a végéhez közeledett. Az emberek lassan hazaérnek a munkából.

– Gyertek velem – szólt rá a gyerekekre, tejet mert egy bögrébe és átvágott az udvar kövén. Az utca túloldalán, embermagas kerítés mögött állt az új ház. Újonnan épült, s bár még nem volt egészen kész, fia, Borisz átköltözött oda a családjával. Ifjú felesége, Vasila nemrég szült, s még nem járt ki sehová. Csendes, szelíd leány volt az alvégről, anyai háza, Kapitanovéké, az utolsó volt a patak mellett – s mikor Borisz úgy döntött, feleségül veszi, Katina nem ellenkezett. Semmiben sem mondott ellent kedvenc gyermekének. Eleinte bosszúsan fogadta fia átköltözködését, úgy vélte, felesége áll a határozottsága mögött, s nem akarta elismerni, hogy a régi ház szűk mindnyájuknak. Azelőtt tán nem éltek egy udvaron egész nemzetségek?! Később azonban megbékélt, elült a gyanúja, s most már fel-alá járt a két ház között.

Vasila éppen csipkét vert az új, görög minta alapján az ablak melletti lócán ülve, a pólyás pedig aludt. A második emeleten levő szobák, melyeket Borisz és Vaszilka foglalt el, tiszták és rendesek voltak, a szalon és a falépcső fényesre sikálva, s ebből látszott, mennyire örülnek a fiatalok, hogy maguk lehetnek. Menye, még gyermekágyas lévén, nem járt ki mezei munkára. Borisz lágyszívű volt, de Katina nem tett neki szemrehányást, mert a menyecske nehezen hordta ki és szülte meg a gyereket, s megérdemelte, hogy egy kicsit kényeztesse. Anyósa láttán a fiatalasszony felpattant a lócáról, hogy elébe menjen. Noha egész nap otthon ült, takaros volt, hosszú ruhát és tiszta kötényt viselt. Csak kendő nem volt a fején, s így látni lehetett sűrű haját, mely vastag fonatban ereszkedett alá a hátán. Legidősebb menye, Lefterija is tiszta asszony volt, de nem volt Vasilához fogható – a gyerekek miatt-e vagy másért, de nem fordított annyi figyelmet az apró dolgokra. Meg aztán nem is ült annyit otthon, egyre az udvaron vagy a régi házban forgolódott.

– Tejet hozok.

Vaszilka átvette a kis rézbögrét, és a konyhába indult, hogy felforralja, mielőtt teljesen besötétedne. Gyermekágyas asszonynak nem illett a sötétben odakint tartózkodnia, még az udvaron sem.

Katina a gyerekkel maradt. A kicsi békésen aludt a hosszú zsinórokkal a mennyezetre akasztott bölcsőben. Kislány, az ő nevét viseli. Aleksza és Ivan bekukkantottak a csecsemőhöz, de nagyanyjuk kezével elhessintette őket.

Vaszilka gőzölgő bögrével tért vissza, de nem mert belekóstolni a tejbe.

– Idd meg, mielőtt kihűl – sürgette Katina.

– Töltsek neked is?

– Igyál, neked hoztam.

Vaszilka üvegpohárba töltött magának. Tetszett Katinának, hogy fia és menye házában ilyen szokások vannak – soha nem ettek közös tálból, és nem alacsony, kerek asztalt használtak, hanem magas asztalnál, székeken ülve étkeztek.

Egyszer, fiatalkorukban, Vancso elvitte őt Dramába. Általában Plevnyában vették a petróleumot, de jószívű férje Nagyboldogasszonykor azt mondta: Dramába megyünk, nézd meg te is a várost. Kora reggel indultak útnak. Friss volt a levegő, messzire lehetett látni, s jóval azelőtt, hogy a város közelébe értek volna, Katina megpillantotta a napfényben ragyogó, fehérre meszelt, fekete ablakos házakat. Sohasem felejtette el azt a látványt: a kövezett utcákat, a magas, fehér kerítéseket, a csipkefüggönyöket az ablakokon – minden rendes, minden kifehérítve, minden egy ismeretlen életet rejtett maga mögött. Fia házának berendezésével ez az ismeretlen élet, melyet Dramában megsejtett, most mintha ide költözött volna a szomszédba.

Csak Elena, az a nyakas leány, akiben pezseg az élet, s az emberek megfordulnak utána, csak ő ne makrancoskodna. De majd vele is boldogul. Inkább ő, mintsem az a marhapásztorfiú, akit a terméketlen epiruszi földekről evett ide a fene.

Katina hazaindult. Vaszilka a tornácig kísérte ki, már besötétedett.

Katina bement a nagyszobába. A tűz már kis híján kialudt. Az esték már hűvösek voltak, megpiszkálta hát a parazsat, és kiment tűzifáért. A tűz fellobbant, s meleg fénnyel töltötte meg a szobát. Kisvártatva feldobogott az udvaron a szekér. Katina meggyújtotta a petróleumlámpát, s kiment, hogy fogadja családját.

– Végre megjöttetek. – Az öregasszony szerette a földekről való visszatéréssel járó nyüzsgést és a munkanap végét.

Vancso Mihajlov gyakorlott mozdulatokkal kifogta a lovat, megszabadította a hámtól és az istállóba vezette. Lefterija a gyerekeit terelte be, s Kaliopára hagyta a zöldségeskosarakat. Mihal és Dimitrus a hordót emelték le, melyet hazafelé jövet töltöttek meg vízzel, s cipelni kezdték a pince felé.

– Várjatok egy kicsit – kiáltott rájuk Elena. Befutott a házba, egy üsttel jött ki, s vizet mert a mosakodáshoz.

– Miért itt, te! – szólt rá szigorúan Katina. – A ciszternából kellett volna hoznod.

– Hiszen ezt is a ciszternába fogják önteni. – Aztán bement a házba, hozott a felforralt vízből, hideget tett hozzá a rézedénybe és a kád fölött magára locsolta.

Másik szekér zötyögött feléjük. Borisz bejött az udvarra, odakiáltott apjának:

– A mi istállónkban fogok ki, majd holnap lerakodok – s nyitva hagyta a kaput, annak jeléül, hogy mindjárt visszajön.

Mihal Vancso, miután elhelyezte a lovat, szalmát vetett neki és lecsutakolta, derékig vetkőzött és a fateknőhöz ment az eresz alá. Előrenyújtotta kezeit. Elena, már megmosakodva és megfésülködve, a merítőedénnyel a kezében állt, hogy mindenkinek öntsön, Katina pedig a keszkenőt tartotta, hogy megtörülközhessen. Vancso átvette feleségétől a keszkenőt:

– Eredj, teríts meg, a fiatalok majd megmosdanak maguk.

Katina férje után ment. Vancso asztalhoz ült, hátrasimította a haját és így szólt:

– Éhes vagyok.

– Jönnek már a gyerekek. – Katina megkeverte az ételt a fazékban, de még nem töltött belőle, megvárta, míg mindenki leül, nehogy kihűljön. Mihajlovék továbbra is együtt étkeztek az öregek szalonjában, még ha a fiúk már külön is költöztek.

Bejött Mihal és Dimitrus, a legfiatalabb meny, Kaliopa követte őket. Megállt a faliszekrény mellett, nem mert leülni, míg mindenki helyet nem foglal. Lefterija, nyomában a gyerekek zajával és dübörgésével, leültette őket maga mellé egy kisebb asztalhoz, aztán törökülésben letelepedett, nem kéretve magát. A menyek között majdhogynem úrnőnek érezte magát. Borisz is megérkezett, összedörzsölte tenyerét, így fejezve ki türelmetlenségét. Csak Elena késlekedett.

– Menj és hívd ide. Nem tudom, hol jár az esze – mondta Ivan Mihajlov.

Katina kinyitotta a szoba ajtaját, és bekiáltott a sötét szalonba.

– Elena, nem várunk rád – magában pedig megfenyegette.

A lány apró léptei a három kőlépcsőn kopogtak – az udvaron volt valahol. Katina egy nagy tálba töltött a böjtös ételből, középre tette és leült. Az öreg keresztet vetett a kenyérre, megcsókolta és felvágta. Éppen ekkor lépett be Elena, senkire sem nézve gyorsan helyet foglalt, s a többiekkel együtt keresztet vetett evés előtt.

Gyorsan és némán étkeztek. A gyerekek csintalankodtak, s kaptak néhányat a fenekükre az anyjuktól. Katina összehúzott szemmel figyelte a vacsorázókat. A munkaidény a végéhez közeleg, lassan eljön a fonóba járás ideje, gyerekei pedig még fiatalok, szeretnek emberek között forogni. Miután mindhárom fia megházasodott és megállapodott, már csak Elena maradt, neki is eljött az ideje, s ő majd elrendezi. De előbb csak érjen véget a karácsonyi böjt, menjen minden a megszokott módon.

A petróleumlámpa megvilágította az arcokat, s Katina, a saját dolgain töprengve, végigjártatta tekintetét gyermekein. Elena lehajtott fejjel evett, idegenül a sajátjai között. Haja vastag, feszes, a hátára eresztett fonatba rendezve, sima, nyílt homloka kiemelte arca szabályos tojásdad alakját. Lesütött fekete szeme időnként felcsillant, s beragyogta ifjú, bimbózó szépségét. Egész tartása, arckifejezése nyugodt elmélyültséget és valami első látásra nem feltűnő keménységet sugárzott.

Ahogy lányát figyelte, ismét elöntötte a reggeli harag. Bizonyára igaz, amit Argirija mondott. Nézd csak a leánykát, hogy magába merült!

Elfogyott az étel, s mindenki a családfőre nézett, hogy a vacsora lezárásaként keresztet vessen. Utána ők is követték példáját, felálltak és családonként szétszéledtek.

– Mit siettek úgy! – kiáltott rájuk Vancso. Dimitrus felé fordult és így szólt: – Holnap korán itt légy, mert megint szántani megyünk!

Katina megelőzte Elenát:

– Te ma este nem mégy sehová.

– Megtanítanak csipkét verni – nézett kérlelőn anyjára a kislány.

– Menj Vasila sógornődhöz, nála szebben senki se csinálja. Egy óra alatt megtanít, ahelyett, hogy minden este a fonóba járjál. Szedd csak le az asztalt! Aztán rögvest feküdj le, mert ma éjjel kenyeret vetünk.

Vancso megértette, hogy feleségének valamiért rossz a kedve, fogta borostyán olvasóját, és törökülésben a lócára telepedett, arccal a tűzhely felé. A fehérre meszelt falak vörösen verték vissza a tűz fényét, meleg és csend volt a szobában. A nők sürgölődni kezdtek. Elena leszedte az edényeket és kivitte őket, hogy elmosogassa, Katina ott maradt rendet rakni. Vancso hallgatott és töprengett valamin, bizonyára a holnapi munkán vagy azon, amit ma nem tudott elvégezni. Ilyen volt egész életében. Jámbor ember volt, sosem tett szemrehányást feleségének, azt sem emlegette fel neki, hogy a testét elcsúfító betegség ellenére vette el. Mikor pedig Katina megszabadult a bajtól, ő rögtön el is felejtette, hogy valaha dudorok voltak a torkán és a hasán. Összekötötte őket a szelíd megszokás, hogy együtt gürcölnek kenyerükért és vagyonukért.

Egyszer csak kezdett elszenderedni. Katina megbökdöste és így szólt:

– Eredj lefeküdni, ne itt bóbiskolj! – s kiment, hogy Elenát hívja.

Elébe ment az éjjeli sötétségben. A kövezett rész mellől, ahol a medence állt, hallatszott a víz csobogása – a medencéből az öntözőcsatornába folyt, mely egyenesen a hátsó udvari ágyásokhoz vezette.

– Még mindig mosogatsz? – lépett feléje vakon Katina, de amint a szeme hozzászokott a sötétséghez, odament a lányához, aki az edényeket áztatta. Szórakozott volt, nem is nézett anyjára. Ekkor Katina halkan így szólt hozzá: – Felejtsd el a marhapásztort! Ha még egyszer azt hallom Argirijától, hogy vele enyelegsz, Kalapotba küldelek kolostorba. Vigyázz, el ne mondjam apádnak, mert baltával vágja le a hajacskádat…

– Anyám, én…

– Sst! Elhallgass! – s lágyabb hangon hozzátette: – A leányság, lányom, olyan, mint a házasság, ahogy belefogsz, úgy fog menni végig. – Gyapjúkendőt terített Elena vállára. – Add ide a tálakat, és eredj be lefeküdni!

Anyja súlyos szavai égették, most először érezte meg az erejét és komolyságát annak, ami történik vele.

A kislány nem értette, hogy kaphatott szárnyra a pletyka róla és Argirról. Hisz senki sem tudott róla, senkivel se merte volna megosztani izgalmát, mely annyira titkos és félszeg volt, hogy még ő maga sem volt biztos a valóságában.

Megalázottnak és valahogy bemocskoltnak érezte magát legféltettebb gondolataiban, melyekről most már tud anyja, a szomszédasszony és Isten tudja, ki mindenki még. Argir Karakepeliev karcsú legény volt, gyapjúszerűen göndör hajjal és olyan fekete szemmel, mint a karakacsánoké. A Karakepelik évekre magukra hagyták otthonukat és családjukat, dologra alkalmas fiaik erre a vidékre jártak vendégmunkára. Hónapokat töltöttek a vízimalomnál a Maara közelében, nem messze a falu folyójának forrásaitól. Argir segített apjának a molnárkodásban, s ritkán volt alkalma lejönni a faluba – hogy olívaolajat, petróleumot vagy egyebet vegyen a boltban. Remeteéletet éltek, s ez valamiféle titokzatossággal és idegenséggel vette körül őket. A falusiak nem számították őket a sajátjaik közé – se a görögök, se a bolgárok, mintha nem is tudnának a létezésükről.

Elena idén tavasszal, Szent György napja előtt látta először Argirt a görög fertály közkútjánál. Annak volt a legjobb ivóvize, mert egyenesen a Bozdagról jött, s ezért az egész falu, bolgárok és görögök egyaránt, oda járt vízért. Estefelé összegyűltek ott a lányok és zajosan ugratták egymást, örülve, hogy kis időre elszabadulhattak a véget nem érő házi- vagy mezei munkából.

Ekkor egy fiú bukkant fel az úton öszvérháton, egyenest a kút felé tartva. A leányhangok egy pillanatra elnémultak, de rögtön újra felcsaptak, még hangosabban, teljes zűrzavarban. A legény odajött, minden zavar nélkül leszállt hátasáról, megveregette a farát, odavezette a kőmedence melletti csermelyhez, maga pedig a csaphoz lépett. Mosolyogva üdvözölte a lányokat, s engedélyt kért, hogy felfrissítse magát. Mellig kigombolt, övvel leszorított inget és magas bricsesznadrágot viselt.

A lányok zajosan szétrebbentek, szabaddá tették a csapot, Elena pedig megjegyezte magában, hogy nem ismeri ezt a fiút. Minden házban ismerte a gyerekeket, hisz két-három éve még lázározni járt. Ki tudja, miért, a csodálkozás e pillanatában a gyerekkorában annyit énekelt Lázár-dal jutott eszébe: „És te is adsz majd nekem – gyolcsinget ajándékba”. Éppen ilyen gyolcsing volt a fiún. Bőven locsolta magára a vizet, teleitta magát a tenyeréből és felegyenesedett. Arcán csillogó cseppek csorogtak le, végigkúsztak a nyakán és befutottak az inge alá. S ismét mosolyogva végigpillantott a lányokon. Tekintete Elenán is megpihent. A lány úgy érezte, felcsillan a szeme, szikra lobban benne. Meleg parázs égette belül. Lánytársai nézték a fiút és nevettek, egymáshoz hajoltak és halkan vihogtak, mintha zavarba akarnák hozni.

De Elena volt az, aki zavarba jött. Elnémulva, szégyenlősen figyelte, maga is csodálkozva izgalmán. Lánynevetés hallatszott, s ő közben azt ismételgette magában, hogy nem ismeri – agya most semmi értelmesebbet nem volt képes produkálni… Honnan tudhatná meg, ki ő, megkérdezze talán? De nem, egy hangot sem szabad kiadnia, nehogy elárulja magát…

Ez az első találkozás sokáig foglalkoztatta, csak rá tudott gondolni, furdalta a kíváncsiság. Másképpen telt az idő. Megváltozott számára a világ. Megtudta, ki a fiú, s alakja, anélkül, hogy a valóságban látta volna, életre kelt benne, közelivé, kedvessé vált számára.

Sok nap eltelt, mire újra találkoztak. Argir nem járt el a vasárnapi sétákra, mivel dologidő volt, az őröltetők éjjel-nappal tülekedtek a malomban. Csak Nagyboldogasszony után jelent meg hirtelen, s akkor megszólította őt.

Megkérdezte, ő-e a festett szekerű Mihal Vancso leánya.

Elena a haja tövéig elvörösödött. – Igen, ő az. Ő pedig ugye Argir Karakepeliev, a Maaránál lévő vízimalom bérlőjének fia.

Igen, ő az. És semmi több…

Újabb napok sorakoztak, melyek során nem is hallottak egymásról. Az elválás azonban látszólagos volt, láthatatlan, de erős fonal kötötte össze őket – a gondolat fonala. Mintha mindent tudtak volna egymásról. Nem találkozhattak, hiszen gyalog kétórányi út választotta el őket egymástól, de test nélkül mindketten reggeltől estig jelen voltak a másik napjaiban. Hát meg lehet egy csapásra jegyezni egy egész arcot – szemet, hajat, ajkat, mindent? Elena pedig úgy emlékezett rá, mintha évek óta ismerné! Vonzotta őt ez az arc, addig ismeretlen sóvárgás ébredt benne, mely arra késztette, hogy öntudatlanul élje napjait, csak a pillanatra várva, mely ki tudja, mikor jön el, hogy újra láthassa: elmaradhatatlan öszvérén, fehér gyolcsingében.

Argirt szintúgy Elena felé húzta a szíve. Elege lett a magányos életből apjával a hegyen. S a lány kedvéért elkezdett vasárnaponként templomba járni.

Mindig csak a mise végére tudott odaérni, az elbocsátás előtt. A falusiak, akik azelőtt rosszallón beszéltek apáról és fiáról, protestánsnak nevezve őket, amiért a templom felé se néznek, most helyeslőn bólintottak, mikor az előtérben megpillantották a lihegő fiatalembert.

Csak Elena ismerte az igazi okot. Argir azért járt oda, hogy őt láthassa. A lány mindig az énekes, azaz a bátyja mögötti oszlop mellett állt. A fiú őt nézte, miközben a kívülálló számára úgy tűnt, az oltárra mered. Teljesen szabadon gyönyörködhetett a lány szépségében. Elenának viszont észrevétlenül oldalt kellett fordítania a tekintetét, hogy találkozhasson az övével. Megtalálta a módját – hol az unokaöccseivel kellett foglalkoznia, mert viaszt csöpögtettek magukra a gyertyákról, hol valami más elfoglaltsága akadt.

Minden lopott pillantás olyan volt, mint egy röpke érintés, melytől a fiú szíve őrült módjára kezdett verni, hogy az agya is felforrt tőle. Miután átfutott rajta ez a villám, lenyugodott, és színlelt buzgalommal hallgatta, hogy „Szvjatij Bozse, szvjatij i krepkij, szvjatij I bezszmertnij, pomiluj nasz!” S ismét követte Elena minden mozdulatát, feje, válla minden rezzenését. Nem is látott senkit a templomban, csakis őt.

Tudták, hogy minden gesztusuk a másiknak szól. Szavak nélkül beszélgettek, lelkük a tömeg fölé emelkedett, láthatatlanul lebegve a vak bűnösök és igazak számára, akiket az atya megáldott és megfüstölt a tömjénnel. A hívek feje felett tekintetük újra és újra találkozott a templom félhomályában, s háborítatlanul gondoltak egymásra: a fiú a nehéz, kovácsoltvas ajtó mellett, a lány sógornői és anyja között, a kántor helye mögött. Semmi társalgás szájjal, csakis szemekkel – szerelem szemekkel, a tekintetek, akár a parázs…

Bátyja, Borisz pedig, előtte a nyitott szertartáskönyvvel, a kupola felé emelte hangját, elnyomva Szpirosz atya erőtlen énekét…

Ezek voltak a vasárnapjaik. Mikor a mise véget ért, letelt az ő idejük is. Argir sietve távozott, mielőtt még a lány kiért volna a templomból. Bárhogy kereste szemével az udvaron, sohasem talált rá. Hála Istennek, hiszen hogy rejthette volna el akkor izgalmát! A kimondatlan érzés elkeveredett a mise szent titkával, s ezáltal mintha áldást nyert volna odafentről.

E játék hosszan folytatódott, annyira, hogy a titok mélyen befészkelte magát Elena lelkébe, s egy saját párhuzamos életet kezdett élni, melynek nem volt szüksége rá, hogy napvilágra kerüljön. Elena még inkább megszépült, arca ragyogott, mintha csillagot viselne a homlokán.

S a körülötte élők csak most vették észre, hogy ő a legszebb lány a faluban. Mintha váratlanul kinyílt volna, mint a virág valami addig észrevétlen növényen.

Elena össze volt törve. A szent titokról, mely benne élt és reményekkel táplálta, durván lerántották a leplet, s anyja bősz fenyegetése iszonyúnak tűnt a szemében, akár a sír.

III.

Napkeltekor a hivatalszolga kidobolta Kobaliste utcáin, hogy a férfiak jelenjenek meg az iskola udvarán. A falu rég ébren volt, de senki sem ment ki a mezőre. Görögök és bolgárok egyaránt feszülten várakoztak. Az egész éjszaka ebben a várakozásban telt. Sietség nélkül gyülekezni kezdtek, fertályok szerint csoportosulva. Lambridiszt nem lehetett látni, de bekapcsolta a rádiót, s az indulók, amiket játszott, messze elhallatszottak. Tömeg gyűlt össze az iskolaudvaron. Nagy volt a zaj, az emberek nem titkolták aggodalmukat és izgatottságukat. Egyesek gerániummal feldíszítve jöttek, mint ünnepnapokon.

A szemközti kocsmából kir Janisz Repidisz már kora reggel kihordta az asztalokat a nagy platánfa alá, s a székek máris kevésnek bizonyultak a sok vendég számára. Két újságot is kiragasztott az ablaküvegekre, úgy, hogy az egész olvasható legyen. Két kiló cukor árát fizette értük. Kocsmája máskor csupán estefelé telt meg, de ebből az alkalomból feltétlen szükség volt újságra. A falusiak tülekedtek az ablak körül, az egyik fennhangon olvasott, a többiek kommentálták a hallottakat. Ez nagyon jót tett a forgalomnak. Most már világos volt, hogy mozgósítás lesz.

– Tehát Olaszország? – mondta Perikli Kodzsamanisz. Nagydarab, barna képű ember volt, fekete bajusza az ajka fölé lógott. Amióta pálinkafőzésbe fogott, alaposan megszaporodott a munkája. Biztos volt benne, hogy őt nem mozgósítják, legalábbis nem azonnal, mert már az ötvenes éveit taposta. – Ilyenek ezek az olaszok, makarónizabálók. Másra nem is jók.

– Te netán mást vártál – szólt közbe Georgi Siskov. Ő az apjától örökölt malomból szedte meg magát, meg is feledkezett az időről, amikor csupa fehér volt az őröltetők lisztjétől. Kedvező árakkal édesgette magához a parasztokat a környékbeli falvakból, mert elektromosságot használt. Megtollasodott, és rákapott, hogy zálogba vett földért adja a lisztet. Takarékos is volt, fogához verte a garast.

– Bulgária sohasem fog Görögországra támadni. Nézd, az újság is írja, hogy Borisz cár nemet mondott Mussolininak – mondta Vancso Mihajlov fia, Borisz. Csinos, fiatal férfi volt kockás zakóban és ugyanolyan anyagból készült simléderes sapkában. Az ablak mellett állt, és rövid cigarettát szívott. Szpirosz Karajanidisz atya biztatta, álljon pópának – szebben olvasott és énekelt görögül a szertartáskönyvből, mint ő maga. De Borisz, kék szemében vidám csillogással, így felelt neki: „Örömmel dalolok, atyám, de gajdára és dajrére is, pópához meg nem illik, hogy horót járjon…” Most komoly képpel várakozott.

– Minden uralkodó ravasz róka. Itt van Georgiosz király is, tizenkét évet töltött Angliában. Hogyne szeretné az angolokat, hogyne hallgatna rájuk! Annyi éven át a kenyerüket ette! – szólalt meg Koszta Szolakov bátya. Az ő szavát mindenki meghallotta.

– Úgy van. A király nem gondol a néppel, csak a királyságával – mordult fel Szokratosz Agasz. Köztudott volt, hogy republikánus.

– Most kapóra jön, hogy az angolokkal van. Meglátod, egyhamar a segítségünkre sietnek. Ha az angolok nem volnának… – mondta Frendzso Kalajdzsisz.

– Eh, az olaszokon nélkülük is elverjük a port! Nem vagyunk mi Albánia! – tiltakozott hangosan Szokratosz Agasz. Vézna kis kaukázusi volt, a törökök huszonöt év előtt űzték el szülőföldjéről. Amikor a faluba települt, mindenki nevetett rajta, mert a bolgárokhoz oroszul szólt, a görögökhöz meg törökül. De jóeszű ember volt, hamarosan kifogástalanul megtanult görögül. A földműveléshez nem értett, szülőföldje kopár szikláin csak kecskéket tartottak. Boldogulásának azonban ez sem állta útját – pár hónapig Dramát járta, s amikor visszatért, suszterműhelyt nyitott. Naphosszat fekete viaszosvászon kötényében ült, akkor sem vált meg tőle, amikor kenyérért ment Frendzsóhoz. Most azonban rubáskát és magas szárú bakancsot viselt, s hátradőlve ült a székén. Az ő helyéről lehetett a legjobban belátni az iskolaudvart, s ő figyelte az ott gyülekezőket. Rá se pillantott az újságra az ablakban, mégis mindent tudott.

– Te kommunista volnál, vagy mi, mit óbégatsz Angliáról! – szakította félbe a vén Frendzso. Arca állandóan vörös volt a kemence körüli munkától, úgyhogy maga is jól átsütött kenyérre emlékeztetett.

– Én hazafi vagyok!

– Enyhén bánt veletek az a Metaxasz! Haza se kellett volna engednie a száműzetésből! – folytatta Frendzso. Nem helyeselte Szokratosz hevességét, úgy vélte, abból semmi értelmes nem származhat.

– Kir Frendzso – szólalt meg tagoltan Georgi Siskov. Amióta néhány éve több ezer drachmát fizetett zsebből a szőlőért a Csairon, a Baglar Jolun túl, a falu első emberei közt tartották számon. – Metaxasz tábornok semmi jót nem tett azzal, hogy legyűrte a venizélistákat.*

– Tudom, kir Georgi – fordult felé tiszteletteljesen Frendzso, és pontosított: – Csak hát az erősítések, ugye, tudod, az nagy dolog!

– Ha most Venizélosz lenne hatalmon, rögtön elrendezte volna a dolgot! – szólt közbe Perikli. Mindenki tudta, hogy szenvedélyes venizélista, és egyetlen alkalmat sem szalasztott el, hogy ennek hangot adjon. – A király – vénasszony!

– Nekünk a földművesek a legjobbak – folytatta gondolatmenetét Georgi Siskov. Amikor harminchatban zavarossá vált a politika és elűzték a venizélistákat, rövid időre Calgarisz földműves pártja ragadta magához a hatalmat. Akkor Dramából érkezett utasítás alapján kir Georgi, mint Calgarisz párthíve, két-három hétig polgármester volt. Innen eredt a hírneve, hogy ért a politikához. Értelmes ember lévén – még az oszmán időkben Szalonikiben tanult – felfogta, hogy a bolgárok jobban teszik, ha nem ártják bele magukat túlságosan a görögök dolgaiba. Amióta az eszét tudta, minden változás csak rosszat hozott nekik.

Egyszer csak elhallgatott a rádió. A községháza lépcsőjére kijött a polgármester és az írnok, és megálltak annak két szélén, készen, hogy közöljék a híreket. Mögöttük, az ajtó árnyékában ismeretlen, egyenruhás férfi jelent meg – a tiszt, akit azért küldtek, hogy kihirdesse és irányítsa a mozgósítást. Egymás közt egy szót sem váltva várták, hogy mindenki odagyűljön eléjük, s közben vizslatták az embereket. A sokaság az utca és a kis tér, a kocsma, a kávézó, a bolt felől sereglett oda. Az udvar elfeketedett a tömegtől. Úgy látszott, az egész falu összegyűlt. Lambridisz, látható zavarban, papírlapokat tartott a kezében.

A tiszt nem várta meg, hogy bemutassák, nagy hangon beszélni kezdett, harcias tekinteteket vetve minden irányba, s időnként kezével is hadonászva. Beszéde rövid és tüzes volt – Görögország szólítja gyermekeit, hogy megvédelmezzék a hitszegő támadótól. Aztán átvette Lambridisz kezéből a lapokat. A mozgósítottak nevei voltak rajtuk, minden huszonegy és negyven év közti férfié. Estig útra kellett kelniük Proszecsen felé, ahonnan majd Dramába szállítják őket, onnan pedig – a frontalakulatokhoz. Zaj kélt a tömegben, minden névnél lelkes kiáltás vagy zúgolódás hallatszott, attól függően, ki hogy fogadta a háborút.

Hosszan tartott a felolvasás. Amikor elfogytak a nevek, a tiszt nem távozott, hanem újabb listát vett elő. A tömeg ismét elcsendesedett, senki sem mert elmenni. Ezúttal sem ússzák meg – összeszedik, akit a kisebbségből megbízhatatlannak ítélnek. Az idősebbek még emlékeztek tizenháromra, amikor vagy tizenöt embert elhurcoltak, és csak a háború végén engedték őket haza.

– Siskov Georgi, Deligjoz Koljo, Cironisz Taki. – A tiszt szünetet tartott. – Ők itt maradnak. Estig a rokonaik készítsék fel őket az útra – parancsolta. Ezzel elvégezte, amiért jött. Amint a három ember előlépett, már indult volna befelé.

Rövid csend állt be, aztán a tömeg zajongani kezdett, felzúdult, az arcokra zavar és értetlenség ült ki. Egyesek tehetetlenül néztek össze, mások füttyentgettek, anélkül, hogy tudni lehetett volna, kinek, olyan is volt, aki nem titkolta rosszallását. A két esemény – a mozgósítás és a letartóztatás – annyira ellentmondó volt, hogy még a leglelkesebb hazafiak is kijöttek a sodrukból. Senki sem indult haza, mintha valami fontosra vártak volna.

A három elítélt feleségei sírva fakadtak, és a többiektől elhúzódva, szipogva gyűltek össze, de nem mertek hangosan tiltakozni. Valahol középen a tömeg megmozdult, az emberek körbepillantgattak, aztán utat nyitottak. A községháza kőtornácán idős asszony jelent meg, fején fekete kendővel, nyakig gombolt régimódi ujjasban, mintha viharban indulna útnak.

– Várj, kir kapitan! – kiáltott fel tiszta görög nyelven.

A tiszt, aki már egy lépést tett befelé, megfordult, hogy lássa. A falusiak ismerték Hrisza Kapitanovát, ezt a nyakas és bogaras asszonyt, és nem csodálkoztak, hogy szót emel.

– Miért csináljátok? Polgármester, te mutattál rá ezekre? – folytatta Hrisza hangosan és élesen, odalépve a kőemelvényhez, melyről a tiszt beszélt.

– Mit akarsz? – kérdezett vissza nagy zavarban Lambridisz.

– Hogyhogy mit akarok?! Megint ugyanaz, mint az Európai Háborúban! – Hrisza ismét a tiszthez fordult: – Te fiatal vagy, nem tudhatod. Kilenc emberünket vitték el Iraklionba… És épp amikor minden lenyugodott volna, megint kezditek. Mi lesz a sok öregasszonnyal férfiak nélkül! Családokat tesztek tönkre! Siskov Georgi nagyobbik fia a seregben van. Az országért fog harcolni, ti meg száműzetésbe külditek az öreget! Mért hajtjátok el így az embereket?!

– Háborúban nem pihével simogatnak! – ripakodott rá Lambridisz, és körülpillantott, a csendőrt keresve.

– Nem ezért az országért külditek a frontra a fiainkat? – szakította félbe Hrisza. – És minket ki fog megvédeni?

Az emberek figyelték a szóváltást. Egyesek elhúzódtak, mások suttogtak, oda-odavetettek egy-két érthetetlen szót – nem lehetett tudni, helyeslőt-e vagy rosszallót, hogy Hrisza „kapitány” most sem tagadja meg magát. Siskov Georgi a férje révén rokona volt az asszonynak, de ha nem lett volna, akkor is szót emel. Odajött a puskás csendőr, hogy elvezesse a három száműzöttet, de Hrisza nem hagyta abba:

– Isten látja és megbüntet! Kire hagyjátok ezeket az embereket? Ellenséget akartok vagy katonákat?

Lambridisz haragudott magára, amiért olyan gyorsan elvesztette a türelmét és ráförmedt Hriszára, de a tisztre is, aki némán figyelte a jelenetet, mintha őt tenné próbára, hogy boldogul a helyzettel.

– Kirija Kapitanisz, eredj haza! Ez téged nem érint – mondta enyhébb hangon.

– De igenis érint! Engem minden érint! – folytatta makacsul Hriszula Kapitanova.

Lambridisz rámeredt a nekihevült, harcias, csökönyös, védekezni kész öregasszonyra, s miután senki sem sietett segítségére, odaszólt a csendőrnek:

– Vidd őt is!

Bolgár és görög nyelvű kiáltások hallatszottak. Hrisza ráripakodott:

– Én az igazat mondom!

A tiszt bement a községházába, Lambridisz pedig odalépett az asszonyhoz, és halkan így szólt hozzá:

– Háború van! Mit gondolsz, miért jött ide ez a tiszt, hogy téged hallgasson?

– Polgármester, a rossz nem tart örökké, de aki cselekszi, azt a sírig elkíséri.

– Na, eredj csak befelé, ott majd megjön az eszed. Te is mindig mindent jobban akarsz tudni…

A tömeg feloszlott, a falusiak szétszéledtek otthonaikba, s a lázas előkészületekben megfeledkeztek Hriszáról.

Mihal-Vancsóék házában reggel óta tartott a sürgölődés, melyben az aggodalomnak meg kellett hátrálnia a halaszthatatlan előtt. A menyek fel-alá jártak a régi és az új ház között, batyukat, becsomagolt hideg élelmet hordtak át, felkészítették férfiaikat. Ott lábatlankodott köztük a kis Iván és Aleksza is, kíváncsian lesték, mit művelnek a felnőttek, s megérezve a szokatlan helyzetet, szabadságukat, hogy nagyanyjuk most nem ügyel rájuk, különféle csínytevésekre használták fel. Dél felé minden készen állt a mozgósítottak számára – ruhák, kapcák, batyuk élelemmel az első napokra. Katina összehívta népes családját a régi ház nagyszobájába, kitépte Mihal Vancso kezéből az olvasót, és rászólt, hogy mondjon imát, melyben áldást kér fiaira. Gondolatoktól terhes csendben hallgatták végig az imát, aztán keresztet vetettek.

A menyek szipogtak, de Katina megdorgálta őket, mire abbahagyták. Aztán az öregasszony kiadta a parancsot: Elenát, a gyerekeket és Vaszilkát kivéve mind bemennek a főtérre, hogy ott várják a teherautókat, melyek majd elszállítják a mozgósítottakat.

Dél elmúlt, a hűvös, fényes nap zenitjére ért, majd megkezdte útját lefelé. Rongyos szürke felhők vártak rá az égen, a falu felé közeledve.

Elena hagyta, hadd csintalankodjanak unokaöccsei az udvarban, s leült bulgurt törni. Gépiesen végezte munkáját, közben bátyjaira gondolt, de Argirra is. E háborúban mind egyek voltak, mintha semmiféle határ nem volna közöttük. Egyformán leselkedett rájuk a halál, s így anyja engesztelhetetlensége az idegen, szegény fiú ellen most kétszeresen igazságtalannak tűnt a szemében.

A két gyerek hirtelen kiáltozva rontott a házba:

– Nénikénk, nénikénk –, tolakodtak körülötte, igyekezve túlkiabálni egymást – ott a fügefánál valaki téged hív!

Elena összerezzent, otthagyta a bulgurt, összehúzta a kötényt a hüvelyekkel és felállt.

– Maradjatok itt és ne mozduljatok! Megnézem, ki az.

Elena kiment az udvarra, körülnézett – sehol senki. Az egész fertály kiürült, az emberek a téren voltak, hogy útjukra bocsássák a bevonulókat. A régi ház udvara kicsi volt, hátul virágos bokrok nőtték be. Az öreg, évek súlyától meggörbült fügefa szélesre tárta ágait, s a bozót közepette maga is egészen elvadult benyomást keltett. Elena halk léptekkel közelítette meg. A száraz ágak között, a sövény túloldalán Argirt pillantotta meg.

– Elena… – kiáltott fel halkan a fiú, ahogy meglátta.

– Te vagy az?! Mit keresel itt?!

Annyi hónapja tartott már ez a dolog köztük, s azóta még csak nem is beszéltek egymással. Egymás hangját hallani most felért egy öleléssel.

– Elena, elmegyek – mondta Argir. Körülnézett, egy lelket sem látott, s egyetlen ugrással az udvaron termett. – Ne félj! Búcsúzni jöttem.

A lány zavarban volt, lába elgyengült. Itt áll előtte! A hosszú hónapok, melyeken keresztül néma pillantásokat válthattak, hirtelen elolvadtak, semmivé foszlottak. A remegő habozás, hogy mit mondjanak egymásnak most, hogy végre senkitől sem zavarva találkoznak, megbénította őket.

A lány égő arccal sütötte le szemét. Mit mondjon, merre nézzen? A fiú két kézzel megragadta jobbját, és maga felé húzta őt. Elena azonban gyengéden kiszabadította magát.

– Mi az? – kérdezte riadtan a fiú. – Úgy vártam ezt a pillanatot!

Elena ráemelte tekintetét. Tán megmondhatja neki, hogy ő is csak erre a pillanatra várt? Hogy állandóan rá gondol? De szerelmük még világra se jött, s máris tilalomba ütközik. Ő pedig a fiú utáni vágy és a szülei iránti tisztelet között őrlődik. Argir férfi, mit érthetne meg az ő kétségeiből, hogyan segíthetne? Ehelyett csak még jobban vonzza, s tovább szítja az őt égető tüzet.

– Elena, én visszajövök. – Argir zavara sem volt kisebb. – Érted jövök… – folytatta akadozó nyelvvel, lihegve az izgalomtól, s a lány felé lépett. Elena a homlokán érezte forró leheletét. Szemeik egy hosszú pillanatra találkoztak, elmerültek egymásban. A fiú ismét összeszedte bátorságát, és megsimogatta a karját. – Várni fogsz rám, ugye?

– Én… anyám… nem engedi. Fogalmam sincs, hogy tudta meg… és mások is… – hebegte alig hallhatóan Elena.

– Nem számít! Mondd, hogy várni fogsz rám!

– Nem tudom – ismételte zavartan Elena, s tehetetlenül nézett a szemébe. – Mi ez az egész? Odakint háború, otthon gyűlölet… Mit csináljak… – összerezzent a hűvösségtől és a kételyektől.

– Semmit, csak várj rám. Ha megjövök, minden rendbe jön. – Hangjába magabiztosság, parancsoló árnyalat vegyült, mintha kétség sem férhetne hozzá, hogy ez a lány az övé lesz. Kitörésében volt valami nemes, kész volt őt mindentől megvédeni. Elena felfedett védtelensége kötelezte őt, s lelkét boldogsággal és a szerelem bódulatával töltötte el. Már most visszatérésére gondolt – győztesen a háborúban és a szerelemben.

– De anyám… Ő olyan gondoskodó… És most, velem… egy szót sem hagyott szólnom.

A lány csak állt, boldogságtól elakadt lélegzettel, hogy Argir itt van, s félelemtől verdeső szívvel, hogy már most rászolgált az anyai átokra… Argir látta izgalomtól sápadt homlokát, szép szemét, nyaka és válla lágy vonalát, s alig bírta megállni, hogy ne kapja a karjaiba. De nem lehet, megijesztené vele.

– Elena, add a szavad! – ismételte Argir halk, meleg hangon. Látta a lány habozását, s igyekezett bátorságot és hitet önteni belé.

– Nem gázolhatok át anyám szaván… Te nem ismered őt.

– Semmit se kérek tőled. Csak azt, hogy gondolj rám… Könnyebb lesz megóvnom magam, ha tudom, hogy gondolsz rám és vársz – kérlelte Argir. Elena csak állt, alázatosan, átadva magát reszkető érzésének. Karcsú alakja új életre ébredve olyan volt, mint a felajzott íj.

– Istenem és szent Szűzanyám – suttogta, s az égre emelte tekintetét. Aztán a fiúra nézett, szemével magába szíva haját, homlokát, ajkait, s így szólt: – Vigyázz magadra, vigyázz magadra! Veled leszek… – s futva megindult a ház felé.

Nem tudta, mennyit hallott szavaiból a fiú, még abban sem volt biztos, kimondta-e őket, vagy csak gondolta. De egyszerre érezte magát hősnek és gonosztevőnek… Behívta a gyerekeket az udvarról, azok értetlenül néztek rá, mintha megbolondult volna, bezárta őket a szalonba, maga pedig a szobába ment. Keresztet vetett a Szűzanya mécsese előtt. Összekulcsolta kezét a melle előtt, szemét behunyta. De csak Argir alakját látta, érezte férfias melegét, mintha ott állna mellette. Ajka imát mormolt: „Bocsáss meg, szent Szűzanyácskám, bocsáss meg! Segíts rajtam… Mit tegyek, hogy hozzá is hű maradjak, de anyámhoz se legyek engedetlen! Nem tudom, bűn-e…”

Megnyikordult mögötte az ajtó, unokaöccsei dugták be a fejüket, hogy lássák, mi folyik. Nem ilyennek ismerték nénikéjüket. Látták, ahogy térdel, de amint meghallotta, hogy benyitottak, felpattant, és szitkok kíséretében elkergette őket.

Ebben a pillanatban hazaért a család. Elena leült a háromlábú kisszékre a szalonban, s folytatta munkáját, köténye fölé hajolva, mintha mi sem történt volna. De hiába – Ivan és Aleksza már az udvaron nagyanyjukhoz szaladtak. Jól tudták, ki parancsol a házban, s egymást túlharsogva, homályos, gyerekes szavakkal beszámoltak az idegenről a fügefa alatt. Katina fél szóból megértette, mi történt, míg távol volt, s egyetlen szó nélkül bement a szobába, ahol Elena már várta. Anyja dühtől reszkető kézzel összegyűrte a lánya ölében lévő kötényt, megragadta a csuklóját és így szólt:

– Gyere! – s menyei és férje szeme láttára az istálló felé vezette.

Mihal Vancso, aki csak most értette meg, hogy két nap óta valami nincs rendben anya és lánya között, döbbenten meredt rájuk. Felesége után indult, de az a válla fölött rákiáltott:

– Menj átöltözni, mit jössz utánunk!

Elena beletörődőn hagyta, hogy anyja vezesse. Ismerte makacsságát, tudta, ha mérges, felesleges ellenkezni vele vagy magyarázkodni. S most a tehetetlen düh is fojtogatta: szándékosan hagyta otthon Elenát, büntetésül, erre fordítva sült el a dolog. Ahelyett, hogy elrejtette volna az ágrólszakadt Karakepeli Argir szeme elől, ő maga kínálta fel neki!

Katina lábával belökte az istálló ajtaját és betaszigálta rajta lányát. Állott, fojtogató trágyaszag csapta meg őket. A tehénke kérődzött és farkát lóbálta a félhomályban. Kétszeresen sebzett szívvel – a fiaitól való elválás és leánya önfejűsége miatt – Katina reszketett az indulattól.

– Innen el nem mozdulsz! – sziszegte a foga között. Fogta az ajtó mögé támasztott lapátot, s egy csapással, vasvilla módjára beledöfte a sárba a lány lába előtt. – Estig ellapátolod az egész trágyát. Szabkát is lecsutakolod, hogy ne lepjék a legyek. És ha még egyszer találkozol vele, rögtön kizsuppollak ide az istállóba! Éhenkórász! Azt se tudni, görög-e, oláh-e, bolgár-e! Hagyja csak ott a fogát a fronton! – bocsáss meg, Istenem! Itt van a te helyed! Én úrnőt akarok csinálni belőled, te meg egy szolga után futsz. Hát csak tanuld meg, milyen cselédnek lenni!

Elena hallgatott, fuldokolva anyja szavaitól és a levegőtlenségtől.

– Ha most nem hallgatsz anyádra, később már nem lesz, aki segítsen! És én mondom neked, ne hozz szégyenbe az emberek előtt, mert én nem mehettem kolostorba, noha akartam, de téged odaküldelek, ha nem is akarod!

Katina kiment az istállóból és becsapta az ajtót. A ház előtti kövezetre lépve vette észre, mennyire besározódott, felhúzta a szoknyája végét és elment lemosni a cipőjét. Aztán bement a néma házba, a tegnap még élettel teli, ma már üres és elárvult szobába, s bősz haragja felengedett. Hirtelen úgy érezte, nyersesége most nem helyénvaló, eszébe jutottak fiai, akiket ki tudja, mikor láthat viszont, s fojtogatni kezdte a fájdalom. Bezárkózott a szobába, el akarta rejteni a hirtelen rátörő gyengeséget a családja elől. Térdre hullott a szent kép előtt, s lassan, elmélyülten, széles mozdulatokkal háromszor keresztet vetett.

– Istenem, óvd meg gyermekeimet! – suttogta hangtalanul, a szomorú, füstös ikonra pillantott és lehajtotta fejét. – Istenem, ha élet kell neked, vedd az enyémet, könyörülj gyermekeimen! Ha bűnös vagyok, ne őket büntesd!

Elena pedig nagy nehezen egy szénabálát emelt az állatok vizeshordójára, és felkapaszkodott rá, hogy elérje az ablakot. Nem volt üvegezve, friss levegő áradt be rajta. A tehén véknyán keresztül nézte a fiatal lányt, aki fejét térdére hajtva sírva fakadt.

Halkan és kétségbeesetten sírt, de könnyei elmosták a gyászt és a kétségeket, s mikor felemelte nedves arcát, már biztos volt benne, hogy várni fog Argirra, s anyja sem a trágyával és a tehénlegyekkel az istállóban, sem a kolostorral való fenyegetéssel nem törheti meg szerelmét.

IV.

Hriszát a községháza pincéjébe zárták. A magasan lévő apró ablakon át behatolt a nappali fény, de a nap, ha el nem takarják az őszi felhők, csak napnyugtakor mutatkozhatott meg ott. Nyirkos volt és hideg. Hrisza levette kendőjét, s noha új volt, leterítette, és úgy ült le – állva nem bírta tovább. Innen látni lehetett a platánt a templomudvarral szemben, az egyetlen platánt – ugyanazt, amire gyermekkorából emlékezett. Odaültette valaki, őt, az embert elfeledték, de a platánt mindenki ismeri.

Hriszula a levelehullott fára meredt. Széttárt, göcsörtös, öreg kezekhez hasonló ágaival valahogy önmagára emlékeztette. Más korban eresztett gyökeret, a múlt században, a rabság és küzdelem idején, s mára nem maradt belőle más, csak a szörnyű viharokkal szembeni egykori bátorság súlyos árnyéka.

Kapitan Hrisza, ahogy a faluban ismerték, köztiszteletnek örvendő, tűzrőlpattant asszony volt. Családjának utolsó sarja. Azért maradt meg, mert szívós és makacs volt. Nem élt már a faluban, aki emlékezett volna az anyjára, aki egyetlen gyermeke szülésébe halt bele, de tudták, hogy szép és erős asszony volt. Azt mondogatták, Hrisza a kiköpött mása. Apja sokáig gyászolta szép feleségét, de mikor újranősült, s elvette Jana Kojcsovát, Hrisza nem tudott megbocsátani neki. Apja átköltözött ifjú asszonya otthonába, de Hrisza a lábát sem volt hajlandó betenni oda, sem Janát „anyámnak” szólítani. Tízegynéhány éves volt, de már eljárt a lányokkal mosni a folyóra. Ott hallotta a célzásokat, melyek apjáról terjengtek, s szégyenében világgá futott.

Két hétig rejtőzködött, végül Akil bég szőlejében találtak rá a kis szalmaházban. Azokban a távoli, múlt századi években a bég szőlőskertjei Kertilától a Besik Bairon túl addig a dombig terjedtek, ahol a kobalisteiek rozs- és búzaföldjei kezdődtek. Akil bégé volt a közeli majorsági falu, Ramence. Gyermekei Dramában nem jártak iskolába, mint a többi török gyerek, hanem házitanító járt hozzájuk, hogy mindenféle tudományra és francia nyelvre oktassa őket. A vén török kora tavasztól késő őszig a birtokán időzött. Hatalmas háza volt, faragásokkal díszített famennyezettel és hosszú padokkal a tornácok mentén. Magas kerítése volt, fallal és hatalmas kapuval a fiáker számára, melyen túl az egész mezőt be lehetett látni.

Hrisza nem rettent meg, mikor a csősz a bég elé vitte. Kislány volt, apró, szinte fejletlen. „Itt a végem”, gondolta. Szörnyű dolgokat hallott – akit török házban rajtakapnak, az onnan élve ki nem jön, hitét meggyalázzák, testét megkínozzák, lelkét kicserélik.

Tavasz volt, egyhangúságba és csendbe meredt rabszolgaidő. Az öreg bég törökülésben ült a lócán a majorsági ház tornácán, s a tágas, kövezett udvarra meredt, melynek fala mentén puszpángbokrok álltak.

A csősz keresztülvezette a lányt a kihalt udvaron – az asszonyok és a szolgák uruk engedélye nélkül nem hagyhatták el a házat –, s lentről, a tornác alól, anélkül, hogy be mert volna lépni, törökül így szólt:

– A szőlőben találtam rá – s görbe kardjával maga elé taszította Hriszát.

Az öreg török bólintott, hogy jöjjön fel hozzá.

Apja egy időben a bég kertjeiben dolgozott, s Hrisza tudta róla, hogy nem állhatja a keresztényeket, amiért bajokat és széthúzást hoztak a birodalomra. Büszke muzulmán volt, a más hitűeket alacsonyabb rendű népségnek tartotta. Ahogy elnézte, merre tartanak a dolgok a birodalomban, Akil bég mindenkitől elszakadt – sajátjaitól is, az idegenektől is. Úgy látszott, folyton csak az igazhitűek régi dicsőségére gondol, mely a legutóbbi háborúkban örökre elveszett. Törökország annyit jelent: birodalom, mely erős, akár a vas, benne az igazhitűek sörbetet kortyolnak, a ráják meg a földeken görnyedeznek. Őrizte még nagyapái jatagánjait, fényezgette pengéjüket, s ernyedt mélabúval gondolt vissza az időkre, melyeket nem láthatott. A mostaniakat elvitte az ördög! Nem volt mit szeretnie bennük! A vagyon, melyet a rettenetes fegyverekkel együtt örökölt, csak pénzforrásként szolgált számára – eladogatta falusi birtokait azoknak a makacs gyauroknak, s egyedül ivott, megértvén, hogy a világ visszavonhatatlanul megváltozott. Időről időre sötét jóslatokat tett, hogy meg akar halni, mielőtt a birodalom felbomlik, akár egy hatalmas állat holtteste, melyet könyörtelen, mohó férgek támadtak meg.

– Ki lánya vagy? – kérdezte törökül Akil bég. Éles, átható tekintettel nézett rá. Felbecsülte: kislány-e vagy nő; a hatalmában van, bármit megtehet vele. Hrisza pedig szánalmas látványt nyújtott csupasz, kisebesedett lábaival, tüskék borította ruhájával. Elnézve a nagyurat teljes hatalmában, minden megvetésével a magafajták iránt, a kislány zavarba jött. Kendőjét a homlokába húzta, egyik lábáról a másikra állt, és szintén törökül válaszolt.

– Mit kerestél a szőlőmben?

– Világgá mentem.

Hosszan faggatta. Akil bég elképedt, mikor megtudta, miért szökött el otthonról.

– Csodzsum, kapetanka! – csettintett a nyelvével.

Innen ragadt rá a név: Kapitan Hrisza, illett rá, meg is kedvelte lázadó íze miatt. A bégre szinte úgy emlékezett, mint keresztapjára. Évek óta halott volt, s most újjáéledt emlékeiben, hozzá kötődött, ahogy ő is ahhoz a múlthoz volt kötve. Gyűlölnie kéne ezt a törököt – el lehet felejteni a ráják évszázados gyűlöletét uraik iránt? Hrisza tudta, hogy valami öreges, az évek során kialakult nemes indulatnak köszönhette, hogy megmenekült haragjától és az erőszaktól. Akil bég furcsa, nagy és beláthatatlan dolgokról gondolkodott. Akkor ő még nem értette jóslatait. Megcsömörlötten a gazdagságtól és undorral eltelve a romlás láttán, a török egyként haragudott a rájákra is, uraikra is. Lázadások, reformok – széthullik az állam, akár a leprás teste. Mikor aztán a görögök is beavatkoztak, végképp elvesztette a fonalat. Tizenháromban a görögök porig égették Plevnyát, Gorno Brodit és Kalapotot. Iszonyatos volt, kilométerekre ellátszottak a lángok, megvilágítva az észak felé menekülő bolgárok útját. A vén bég nem mozdult, nem is annyira birtokai miatt, melyekben már rég nem telt öröme, hanem hogy lássa, meddig megy el az emberi gonoszság. De még ezzel sem volt vége. Mikor az anatóliai kalandban Törökország győzött, röviddel az Európai Háború után, Akil bégnek végül el kellett hagynia szülőföldjét, s átengedni birtokát a bevonuló görögöknek. Megmakacsolta magát a vén török, átitatva alkohollal, de büszke gyűlölettel is. „Eladom!”, mondta, „de nem hagyom a gyaur államra”. S az egykori nagyúr zavaros tekintettel, dölyfösen jósolgatta a bolgároknak: „Ti se boldogultok majd itt, ha keresztény államban maradtok is, mert a sejtán szállt meg mindnyájatokat. Az én cselédemet a birtokon, a pomákot, felakasztottátok. Hisz pomák volt, hé, nem török! Rám nem mertek kezet emelni, őt, a szerencsétlent, megöltétek! Aljas dolog volt. Ezért fogtok szenvedni! Kalimera, azt mondja! Kalimera-malimera – ben-bin-min!” – acsarkodott a háborúból épp győztesen kikerült görögökre is.

Ekkor tehát, kislányként, Hrisza bátorságra kapott, és hazament a régi házba, apja pedig Jana Kojcsovával lakott. Az emberek sosem szakadatlanul jók, sem szakadatlanul rosszak. Hrisza igyekezett figyelmen kívül hagyni apja rossz pillanatait. Ha azonban csak így egy szóval meg kellene mondania, milyen ember volt, jó-e vagy rossz, mit mondhatna! Szerencsétlen ember volt, második házassága nem sikerült jól, fiatal felesége miatt nem szánta a lányát, hagyta, hogy egyedül éljen az anyai házban. De nem is ő lett volna Kapitan Hrisza, ha nem éli túl ezt is!

Abban az időben, a század első esztendeiben exarchisták küzdöttek patriarchistákkal, bolgárok grekománokkal és fanariótákkal. A faluban megvolt a saját templomuk, a kicsi. Örültek, hogy annak idején kikönyörögték a padisahtól és vérrel-verejtékkel felépítették.

Tiszta, derűs idők voltak, tele reményekkel. A kobalisteiek sem maradtak el az össznemzeti mozgalomtól, gondoskodtak gyermekeik taníttatásáról. Kilencszázkettő októberében hozattak egy tanítónőt a Régi Bulgáriából. Ugyanez alatt a platán alatt szállt le a kocsiról. Beszélték, hogy a vőlegénye komita*. Az iskolaszolga hozta ide a község kis szekerén. Kevesen fogadták, mert munkanap volt. A téren lévő iskola tetőterében hoztak rendbe egy szobát számára. Felajánlották, hogy ellátják élelemmel és tűzifával, hogy kevesebb készpénzt kelljen fizetniük neki. Azt már előre tudták, hogy fiatal, Nevrokopban találták. De a tanítónő még fiatalabbnak bizonyult, mint várták, ráadásul kicsi is volt – apró és soványka, hátára eresztett, egyenesre nyírt szőke hajjal, hajadonfőtt, olyan vékony kezekkel és csuklóval, hogy ha nem lett volna a vállban feszes, alul széles szoknyájú ruha, lázározó kislánynak lehetett volna nézni.

Tízegynéhány kíváncsi gyerek, leendő tanítványai és bámészkodó török gyerekek vártak rá az udvaron. Ott volt Hrisza is, a legnagyobb a lányok között, a kíváncsi asszonyokkal együtt jött, hogy lássa az új tanítónőt.

A fiatal nő fürgén leszökkent a szekérről, leemelt egy kartonpapír bőröndöt, és mosolyogva odaállt a kis csoport elé.

– Hát Isten hozott a faluban – mondta az iskolaszolga. Aztán a gyerekekhez fordult – Ő itt a tanítónőtök.

Halkan zajongani kezdtek, beszéltek valamit maguk közt, de nem hangosan, nehogy meghallják. Egy lány azonban tisztán hallható hangon megkérdezte:

– Mi a neve?

– Irina Mitkova kisasszony – felelte maga a tanítónő.

– Most pedig eredjetek, holnap majd eljöttök az iskolába. A kisasszonynak ki kell pihennie az utazást – rendelkezett az iskolaszolga, és megragadta a bőröndöt, hogy bevigye.

Ekkor Hrisza gondolkodás nélkül előlépett:

– Mitkova kisasszony, jöjjön, lakjon nálam.

A fiatal nő elmosolyodott, de nem tudta elrejteni kellemes meglepetését:

– Nálad? És mit szól majd édesanyád és édesapád?

– Egyedül élek. Senki nem szól semmit.

Mitkova kisasszony zavarba jött, arcát pír öntötte el. Nem tudván, mit feleljen, az öreg iskolaszolgához fordult.

– Ejnye, Hrisza, mit ütöd az orrod abba, ami nem a te dolgod! – feddte meg kioktatón a szolga Hriszát. A lány azonban nem hagyta magát:

– Üresen áll az egész ház. Meg aztán talán rám is ragad valami, ha a tanítónő ott van. Az iskolába hogy járhatnék, mindenki nénémnek szólítana!

– Jól van – döntötte el a tanítónő Hrisza arcára nézve –, veled megyek.

– Jól mondta Akil bég, Kapetanka vagy – förmedt rá az öreg. S megindult a nehéz kofferrel az alvég felé.

A kisasszony elhelyezkedett a szobában, elrendezte kevés holmiját a faliszekrényben, Hrisza pedig vizet melegített, hogy megmosakodhasson.

Abban az évben hamar véget ért a tél, telve változások előérzetével. Panica vojvoda, Mitkova kisasszony jegyese, politikát művelt. Péter napja körül eljött Dramából, hogy magával vigye. Ijesztő, bajszos-szakállas alak volt uniformisban és katonasapkában, az ember nem is értette, hogy fog vele élni ez az apró, törékeny kis nő. Mitkova kisasszony azonban boldog volt, úgy csicsergett körülötte, akár a kismadár.

Magával vitte hát, s búcsúzáskor köszönetet mondott Hriszának, és pénzt akart adni neki. Hrisza azonban keserű szavakkal válaszolt:

– Nem kell nekem a te komitapénzed. Ilyenek vagytok ti, komiták, jöttök és mentek! Felizgatjátok a népet, hogy higgyen nektek, aztán elmentek.

A vojvoda végig se hallgatta. Világot járt, fontos ember volt, híres vojvoda Belomoriében – éppen őt hallgatta volna, aki a güredzsiki hágónál messzebb nem jutott! Hrisza nem látta többé a kis tanítónőt. Híre jött, hogy szép lakodalmat tartottak, aztán eltűntek valahol a nagyvilágban. Évekkel később, mikor már meg is feledkeztek Irina kisasszonyról, érkezett a nagy újság, hogy Panica vojvodát meggyilkolták Bécsben, a színházban! Micsoda vérfürdő lehetett! Egy ilyen ember nem is érhetett volna más véget. Hisz neki magának is vér tapadt a kezéhez! Ráadásul egy nő ölte meg!

Ilyen a komitasors, gyötrelmes, szenvedésekkel teli, s a vége nem akkor jön el, mikor a természet rendelné. Meg aztán kit sirasson az ember, a népet vagy a vojvodáit? Abban az évben a szörnyű Illés-napi* pogrom leforrázta Hrisza elméjét és megrendítette lelkét. Mennyi ember veszett oda, mennyi vagyon! Édes Istenem…

Az itteni falvak békében maradtak, nem keltek fel, de sajátjaiktól hallottak a Sztrumán túli pusztításról, s a törökök közti mozgolódásból is sejtették. Azok úgy siettek oda, mint keselyűk a dögre, a bolgárok meg riadtan várakoztak. Mindig így csinálták – az itteni törökök más helyre mentek rabolni, ide meg mások jöttek idegen vidékekről, hogy ugyanazt tegyék. Az emberek meghúzták magukat, még a mezei munkát is suttyomban végezték. Alkonyat után férfi sem mert odakint mutatkozni, nemhogy nő! De végül ideette a fene azokat a komitákat, egész fiatal legényeket, idehozták balsorsukat és átruházták a falusiakra. A tűzvész és üldöztetés elől menekülve ez a négy ember egészen idáig elhatolt. Éjjel haladtak, nappal rejtőzködtek. A proszecseni szervezetből akartak kapcsolatba lépni valakivel, hogy elvezesse őket a hegyekbe. A faluban érte őket a reggel, és hová bújtak be – az első útjukba eső ház csűrjébe. Az pedig nem volt másé, mint Kocs-baba bácsié és Marina nénié, Kapitan Hrisza anyai unokatestvéréé. Meghaltak már azóta, házuk üresen maradt és végül összeomlott, felverte a gaz. A falu végén. Az ő udvaruk után már csak a patak meg Hrisza zöldségeskertje következett.

Ugyanazon a reggelen Hrisza, immár eladó lány, felgyűrt ingujjal locsolta a paprikát. Kocs-babáék csűrje ott volt az orra előtt. Marina néni, magára maradva, mivel az egész család a mezőn dolgozott, kijött szükségére, még váltottak is néhány szót Hriszával, mert az öregasszony sajnálta az árvát anyjáért is, apjáért is. Megfordul és látja – a csűr zárjában ott a kulcs, még sincs bezárva. Tyűha, fogott gyanút rögtön – manapság mindenféle zsiványok járják a vidéket! –, s hátrálni kezdett.

Amazok bentről nyilván figyelték őket, mert egyikük rögtön kiugrott az ajtón – fiatal, derekán töltényöv és fegyverek, komitaegyenruhában, de kimerülten és éhesen.

– Várj! – kiáltott rá halkan, s egyenesen rászegezte pisztolyát. Mindketten észbe kaptak – az öregasszony is, Hrisza is.

– Ej, fiú, zsiványnak néztelek.

– Nem vagyunk zsiványok. Adj valami harapnivalót, és eredj, hívd ide Taki Sztoencsovot Proszecsenből, hogy este elvezessen az erdőbe, mert magunk nem ismerjük az utat.

– Majd én idehívom – lépett előre Hrisza.

Amaz, feketén és rémisztőn az éhezéstől és kimerültségtől, nem eresztve le a pisztolyt, mélyen ülő szemével rámeredt.

– Ki vagy te, leány? Húzd meg magad otthon, mert ezek a férfiakat is legyilkolják, nemhogy téged!

– Kapitan Hrisza vagyok, Hriszula Kapitanova… – lehúzta ingujját, rendbe szedte magát. – Ha komiták vagytok, biztos hallottatok Panica vojvodáról. Mondjátok meg a feleségének, Mitkova tanítónőnek, hogy üdvözlöm… jó egészséget kívánok. Nálam lakott… – De ahogy elnézte a fiút – ez alig áll a lábán. – Nézd már, szegénykéim, hisz ti alig pihegtek…

Marina néni kenyeret és sajtot hozott, bezárta a legényeket a csűrbe, mondván, hogy várjanak és ne mozduljanak. Hriszulának meg meghagyta, hogy őrködjön. Szedte a lábát az az asszony, hát sorsukra hagyhatná a fiúkat, akik után bolgár anya sír majd?! Csakhogy a török őrszem gyanút fogott. A felkelés után mindent szigorúan őriztek, senkit sem hagytak kimenni a faluból. Visszafordítják, ők meg – a nyomában. S Marina néni már messziről odakiált Hriszának: „Hé, te lány, hajtsd ki a teheneket legelni! Hajtsd ki, a többi már kiment!” Hrisza rögtön tudta, mit akar ezzel az öregasszony, s a kiskapun át szaladt Kocs-baba bácsi udvarára. Bement a csűrbe. Csend és félhomály fogadta.

Fussatok, bátyuskák! – kiáltotta Hrisza, noha nem látott senkit. – Alusztok, keljetek fel! Törökök jönnek! Lemészárolnak! – mondta szinte sírva. Ekkor a fekete fiú felállt a szalmáról a félhomályban.

– Eredj innen, leány! Megetettetek. És ez nekünk elég.

Hrisza nem látta mély, komor gödrökben rejtező szemeit, de úgy tűnt neki, mintha könnyel teltek volna meg. Nyers hangja halk volt, de határozott. A férfi benyúlt az övkendőjébe, előhúzott valamit, s e szavakkal nyújtotta oda Hriszának:

– Fogd, nem lánynak való ajándék, de inkább te tedd el, semhogy a pandúrok tegyék rá a kezüket. – Nyelt egyet és hozzátette: – Isten veletek.

– Fussatok… – ismételte halkabban, kétségbeesetten Hrisza. Aztán kezébe szorította a zsebóra fémjét, melyen érezni lehetett a férfi kezének melegét. – Még nem késő menekülni…

A vojvoda kilökte a csűrből és eltorlaszolta az ajtót.

A zaptiék körbevették a csűrt. Bentről egy árva hang se hallatszott. A két csapat leste egymást – egyik kintről, másik odabentről. Egyik se tudta, hány főt számlál a másik. Bizony rosszul tették a komiták, hogy vártak. Ha négyen egy lendülettel kirohannak, tűzharcban kitörhettek volna, bevehették volna magukat a patakmederbe, s ott sötétedésig megbújhattak volna.

De ők elszánták magukat, hogy meghalnak.

Török módi szerint délig eltartott, mire az őrszemek és a pandúrok megszervezték magukat. Katonaságért is küldtek. Vaktában kezdtek tüzelni a csűr felé. Senki sem mert előbújni a fedezékéből, mert tudták: a komitákat jó lövésznek képezik ki. Ekkor csóvákat gyújtottak, s a csűrre hajigálták. Felgyújtották: szalma, száraz fa – hogy lobogott!

Marina néni, két boróka között meghúzódva a kerítés mellett, nézte és sírt. A csűrje is odalett, a fiúk is odavesztek. Az egész falu hallgatásba merült és elrejtőzött, egyedül hagyta az öregasszonyt és a fiatal lányt a tűzvész mellett. Senki sem akarta, hogy a komiták hívének nézzék, nehogy baj érje… Mert ha török gyanú alapján nyomozás kezdődik – megnézheted magad!

Kocs-baba, mikor estefelé hazaért, már csak az utolsó vékony kis füstcsíkot látta felszállni a csűr hamvairól. A felkelők betartották törvényüket – az utolsó golyót maguknak tartották meg.

Összeégett testüket közszemlére tették a főtéren. Megrázó látvány volt. Nem marcona férfiak voltak, csak szánalmas emberi hús. Ezek a kölykök fogják megdönteni a birodalmat?! Eh, megint bolgár anya gyászol… A holttestek egész éjjel a téren maradtak. Még a kutyák se mertek a közelükbe menni, tán ők is féltek, akár az emberek.

Reggel Kapitan Hrisza nekikészült, hogy elmenjen Akil béghez. Ha már életüket nem tudta megmenteni, tán a holttestüket sikerül. Hiszen a vén török neki afféle keresztapja… Volt benne egyfajta bátorság a béggel szemben. Ha egyszer megállta, hogy ne tegyen vele rosszat, lehet, hogy most is fogadja majd. Fekete ruhát öltött sötét színű köténnyel és fekete mellénykével, széles, sötét kendőt kötött. Magával hívta Marina nénit – nem illett, hogy egy hajadon lány egyedül lépjen az uraság birtokára. Az öregasszony húzódozott, húzódozott, de mikor látta, hogy nyakas unokahúga nem áll el a szándékától, ráállt, hogy elkísérje. De csak a házig! Az uraság előtt nem fog mutatkozni!

Nyár volt, forró és száraz idő. Egyenesen a szőlőn keresztül indultak útnak. Akil bég nem mozdult a birtokáról, mit sem félt a felkeléstől. Őrei a két nő elébe mentek. Ahogy meglátta Hriszát, elkomorodott. Már mindent tudott a komitákról a csűrben. A haragtól-e vagy mástól, de Hrisza úgy látta, nagyon megöregedett. Lehet, hogy úgy is volt, mert ekkor már igencsak nyakalta a pálinkát. Egykori keleties igazságosságából alig őrzött valamit eltompult akarata alatt. A káros szenvedélynek való hódolás nem homályosította el értelmét, de a birodalom lassú széthullásának keserű tudata a szesznél is jobban marta a lelkét.

Megvárta, míg a lány odajön hozzá: keze a köténye előtt, feje leszegve, kendője ereszként meredt előre, se haj, se arc nem látszott alatta.

– Miért jöttél? – kérdezte egyenesen.

– Kéréssel jöttem. Egyszer megmentetted az életemet, mentsd meg másokét is…

– Mért nem férfi jött, mért te, fiatal nő?

– Férfinak a fejét vennétek, uram!

– A sajátodat nem félted?

– Minek neked egy nő feje, bég! Tudod, tegnap négy embert megöltek.

– Te is olyan vagy, mint azok, akik lázítják a birodalmat!

– Akil bég, engedd meg, hogy keresztény módra adjuk át őket a földnek! Emberek ők is… Tán nem elég, hogy ilyen fiatalon haltak meg…! – hallgatott egy kicsit, töprengett, aztán hozzátette: – És ne add tűznek a falut. A tieidek szemet vetnek a más jószágára, ki akarnak fosztani minket…

– Fosszanak csak ki! Ti az országot akarjátok!

– Mi békés emberek vagyunk. – De ahogy a padlóra meredt, nem állta meg, felemelte tekintetét és így szólt: – Mi nem kívánjuk a másét, bég.

– Te is a komitákkal tartasz, he?! – reccsent rá Akil bég, s olvasója csörögve hullott redőzött bugyogója ölébe.

Kapitan Hrisza hallgatott, lesütötte szemét, majd szelíden folytatta:

– Hiába jöttem volna, Akil bég? Hisz igazságos vagy, tartsd tiszteletben kérésemet! Ne hagyd, hogy a cserkeszek kiraboljanak! Különben azt is megmondom neked: ha győzött volna ez a lázadás, nem azért lett volna, hogy mi hatalmaskodjunk fölöttetek, hanem másért! Bűn, ha egy elöljáró vagy más nagyság a szegényeket tapossa, fosztogat és kénye-kedve szerint ítél!

– Gidi Kapetanka! Mars! – förmedt rá magából kikelve Akil bég, s szemében villámok cikáztak.

Hrisza meghajolt, s nem kellett neki kétszer mondani, gyorsacskán átvágott a kövezett udvaron. Marina néni már útra kelt, töpörödött alakja alig látszott a távolban. Egész úton a falu felé Hrisza azt várta, hogy valaki hátulról utoléri, rátámad, gazságot cselekszik vele. De végül vad szívverése lecsendesedett, bátorsága visszatért.

Rögtön összetoborzott néhány asszonyt, elvitték a szerencsétlenek testét, elbúcsúztatták őket a templomban és eltemették. Kocs-baba Marinája sírt a legkeservesebben, a csűrjéért is. Kapitan Hrisza az ikonosztáz mögé rejtette a vojvoda zsebóráját. Olyan volt neki, mint a hozománya. Néhány hónappal később férjhez ment, de agyát továbbra is lázban tartották a világ dolgai.

Hrisza felegyenesedett a kisablak alatt. Az a sorsunk ezen a világon, hogy reményeink egymás után omoljanak össze. Lábai átfagytak a cementpadlón. Ha fiatalabb lenne, megpróbálna felkapaszkodni a falon és kiszökni az ablakon keresztül.

Evtimija Siskova hazament a nagy, némaságba merült házba. Ahogy becsukódott mögötte az utcai kapu, válla hirtelen meggörnyedt, mintha súly szorítaná le. Gombóc fojtogatta a torkát. Megállt az udvar közepén és felzokogott. Leült egy nagy kőre a kőmedence mellett, melyben mosott, s két tenyerébe temette arcát. Hosszan sírt. A leveleit lehullatott szőlőlugason átszüremkedő októberi nap a hátára sütött, átmelegítette. A szép emeleti tornác tölgykéreg módjára megsötétedett ereszével és fehér falaival némán, szótlanul meredt rá. A hat szoba ajtaja bezárva – nincs, aki miatt felnyikordulnának. Aposztol a seregben, Andon gimnazista Dramában, Vangelija férjnél, embere meg a községháza pincéjében, mint valami gonosztevő. Ha mindenki szeret is, elég, ha egyvalaki gyűlöl! Kirija Siskova nem tudta, pontosan ki gyűlöli, de lám, itt a csapás. Senkinek rosszat nem tettek, a szép házat és birtokaikat munkával és ésszel szerezték. S ahelyett, hogy jó egyetértésben élnék le idős éveiket, szétszórták őket, akár a madarakat, ha közéjük lőnek. Siskovica levetette kendőjét, gondosan összehajtogatta az ölében, s a kövezett udvari ösvény menti virágágyásokra bámult. Micsoda gyönyörű udvaruk van! Márciustól novemberig virág borítja. Ha az ember reggel rápillant, kitárul a szíve, s az egész világ jónak tűnik a szemében. A ház pedig – nagy és szép – menyeknek és unokáknak épült…

Most minden csendes, csak a pitvar mögötti tyúkólakból hallatszik halk kotkodálás: Evtimija Siskova nem eresztette őket az udvarra, nehogy összetúrják a virágokat. Az asszony összeszedte magát és munkához látott. Házi ruhát öltött, megrakta a tűzhelyet, elhelyezte rajta a vízzel teli rézüstöt, s míg várt, hogy felforrjon, meleg ruhákat csomagolt egy batyuba férje számára. Összehajtott neki egy pokrócot is. Georgi fázós, még inge és nadrágja alá is gyapjúövet köt. Aztán elkapta a legifjabb jércét, keresztet vetett, amiért időnek előtte végez az állattal, s egy baltacsapással leütötte a fejét a tőke fölött. Az ostoba kis teremtmény fej nélkül is csapkodni kezdett, de Eftimija lábával lenyomta a szárnyait, s lefelé szorította a vérző nyakat. Addig tartotta így, míg érezte a kétségbeesett lökéseket; mikor elhaltak, eleresztette. Szánalmat érzett, de nem a szerencsétlen tyúkocska, hanem önmaga iránt. Ő a tyúkot mészárolta le, őket meg valaki más fogja – ugyanígy: leszorított szárnyakkal és nyakkal…

Dél körül felnyikordult az utcai kapu. Evtimija éppen a leforrázott jércét kopasztotta, s ahogy odafordult, Andont pillantotta meg. A fiú, vállon átvetett kis zsákban hozva holmiját, a városból érkezett haza. Kedves fiacskája rögtön felkeltette benne az iménti szánalmat, többé nem tudta visszatartani könnyeit.

– Anyám – jött oda hozzá.

– Fiam – hüppögte az asszony. Felemelte nedves kezeit, s átölelte a nyakát. Gyerek még, kisfiús a nyaka, ádámcsutkája épphogy kezd kirajzolódni.

– Szélnek eresztettek minket. – Csupasz arca aggodalmat tükrözött. Kiszabadította magát anyja öleléséből. – Kaszárnyát csináltak az iskolából a mozgósítottaknak.

– Éhes vagy?

– Nem. Apa hol van?

– Lecsukták – az asszony kötényébe fente kezét, s csuklójával megtörölte a szemét. – Gyere.

Bementek a nagyszobába. Evtimija lelke elernyedt, megkönnyebbült a felgyülemlett fájdalomtól. Reménysugár melegítette fel – Andon itt van. Kikérdezte Dramáról, mi folyik ott, milyen híreket hoz. Nem mintha érdekelte volna, csak hallgatni akarta, gyönyörködni városias beszédében, sima szavaiban, kellemes hangjában. A fiúnak azonban nem volt türelme hosszan mesélgetni. Mintha hirtelen férfinak érezte volna magát, az egyetlennek a házban. Otthagyta anyját, hogy főzzön, megmosakodott, átöltözött és előkészült, hogy elmenjen hazulról.

– Elmegyek a nővérkémhez. Aztán a községházára.

Evtimija nem tartotta vissza. Az az átkozott polgármesterkedés okozta a férje vesztét. S ha legalább valami komoly dolog lett volna, de egyetlen hónap! Evtimija nem értett semmit az egészből, és nem is érdekelte. De akkor néhány elégedetlen görög felemelte szavát, hogy valami bolgárt tettek oda, hogy parancsoljon nekik. Georgi, parancsoljon! Amilyen lágyszívű ember, csak azt nézi, hogy senkivel össze ne akassza a bajszát. Inkább csevegett az emberekkel, semhogy parancsolgatott volna nekik. Az ő földművesei sietve megszabadultak tőle, úgyhogy megmenekült a bajtól. De lám, most valakinek eszébe jutott… Pedig annyi év eltelt. De lehet, hogy másért – amiért zálogba vett földért adta a lisztet. Egypár görög így vesztette el a földecskéjét. De hát hogy lehetne másképp! Kir Georgi tán Jézus Krisztus, hogy jól tartson minden éhezőt… Az a Janisz se ad egy korty bort se ingyen, márciusban az utolsó drachmáig bevasalja a pénzét!

Kora délután Kobaliste ismét megtelt emberekkel. A mozgósításra behívott férfiak, szegényes holmijukkal teli zsákjaikkal, csoportokban indultak útnak Proszecsen felé. Egyesek kiskocsin, a többség gyalog. A búcsúztatók a falu végéig kísérték őket zajos sokadalomban, mely akkor oszlott fel, amikor az utolsó gyalogos alakja is eltűnt a távolban.

V.

Lambridisz késő éjjel ért haza, átkozva magában az egész világot – a háborút, a szerencséjét, az elöljáróit. Felesége felkelt, látta, hogy mérges, elé tett valami harapnivalót, és visszafeküdt. Hogy egy ilyen pillanatban éppen neki kell polgármesternek lennie! Két napja talpon volt. Előbb azt a harapós tisztet kellett kerülgetnie, aki a helyiek iránti nem titkolt megvetésével még fel is ingerelte, aztán a mozgósítottakat kellett útnak indítania. Végül pedig a száműzötteket, akiket személyesen kellett átadnia internálásra. Családtagjaik az iskolaudvar előtt várakoztak, és olyan jajveszékelést csaptak, mintha nem négy embert, hanem egy egész börtönre valót vinnének el.

Mikor már éppen azt hitte, végre vége van, beállított a rekviráló bizottság. Amíg nekikészültek a munkájuknak, Lambridisz kihasználta a pillanatot, és elengedte Kapitan Hriszát. Az öregasszony előjött a pincéből, anélkül, hogy egy szót is szólt volna hozzá, vagy akár csak rápillantott volna, és merev járásával elindult haza. Aztán a polgármester házról házra kísérte a rekvirálókat. Mindenütt mogorván és ellenségesen fogadták őket. Görögök és bolgárok egyaránt úgy néztek Lambridiszre, mintha a saját hombárába vinné a gabonát, saját istállójába az állatokat. A rekvirálók meg arra gyanakodtak, hogy segít a gazdáknak eltitkolni, mennyijük van. Egyre kérdezgették: ez minden?, csak ennyi?, több nincs?… Könnyű nekik – Dramából jöttek, holnap már itt se lesznek. Ő, Lambridisz viszont itt marad. És őrá neheztel mindenki – a falusiak is, meg a hatóság is. Előbbiek azért, mert megkopasztja őket az állam érdekében, utóbbi – mert nem kopasztja meg őket eléggé. S ráadásul még Koszta Szolakov is kötelezettséget rótt rá: hogy jó pásztorként vigyázzon a bolgárokra. Hogy lehet mindezt egy embertől elvárni, ő, Lambridisz csak egyszerű görög, nem valami hős! Koszta bátya könnyen beszél, könnyen kér, neki nem kötelessége áldozatot hozni Görögországért. De ő, ha hazafi akar lenni, mindenkit csak magára haragít.

Annak a Koszta Szolakovnak sikerült az élet. Gazdag szülők egyetlen fia. Apja a lókupeckedésből már azelőtt megtollasodott, hogy a görögök idetelepültek volna. A kis-ázsiai affér után az öreg Szolakov anyaországbeli görögökkel cimborált, s noha elhurcolták néhányszor, nem hagyta magát, ragaszkodott a bolgárságához. Szalonikibe járt, lovakat vett, és továbbadta őket Dramában az állatpiacon. Ha elindult, hogy bejárja a földjeit, a legszebb paripákra ült. Az ember szinte hozzá se mert szólni, s amikor meghalt, olyan temetést rendeztek neki, mint valami politikusnak.

Noha nem itt született, Lambridisz, ez az ötvenéves, zömök, az elmaradhatatlan simléderes sapkától kissé kikopott hajú férfi szerette ezt a földet. Amikor sok évvel ezelőtt meghirdették az áttelepítésre szánt földeket, otthagyta a fehér, kopár Janinát, és különösebb remények nélkül ide költözött. Semmit sem tudott Kobalistéről, ahol azelőtt csak törökök és bolgárok éltek. De ahogy megpillantotta a mezőt és a falut, kitárult a szíve, és minden kétely elillant belőle. Annyi szépség tárult elébe! Sehol egy talpalatnyi megműveletlen föld. Mit föld, bársony, bársonyszőnyeg! Minden rendezett, a mezsgyék nyílegyenesek, még a galagonyabokrok is mintha egyformára nőttek volna. A szőlők meg – dúsak, akár a hercegnők! Dél felé napsütötte nyílt síkság, kék ég, mely valahol a tenger felett ereszkedik le a horizontra. Északon ritkás ködbe burkolózó hegygerincek, odáig pedig – dohány, olajfa, gyertyán – csupa zöld. Ez a zöld ejtette rabul a szívét! Mikor kora reggel kisüt a nap, fellángol, összegyűjt minden más színt, sárgát, pirosat, barnát, és elvegyíti őket, mint olvadt fémeket. S még éjjel is zöld visszaverődések szikráznak. Aki látja, örül, hogy él!

Áldott vidék volt ez. Körülötte annyi háború, annyi csata dúlt, ez a föld meg – mintha csak az új görögöknek tartogatná magát, egyetlen lövészárkot se látott! Keletre, a Mesztán és nyugatra, a Sztrumán túl vért és romokat hagyott maga után a nagy háború, de itt egy kő sem mozdult el a helyéről.

Az őslakosok mesélték, hogy ez mindig így volt – máshol viharok tombolnak, aztán minden elcsendesedik, őket meg odacsatolják valamelyik államhoz. S ők mintha csomóban lennének, melyet nem lehet kibogozni. De minek is bogoznád ki, jobb, ha meg se próbálod! Lambridisz egy érintetlen vidékre érkezett, s most ebben az új tűzben hogy őrizze meg olyannak, ahogy találta! Csakhogy lelkében elégedettség és félelem küzdött egymással valami furcsa keverékben: egyfelől megtalálta a boldogságot az életben, másfelől ezt a boldogságot most veszély fenyegeti. Némileg hasonlóvá vált a bolgár ajkúakhoz – hozzájuk hasonlóan remélte, hogy a sorsdöntő választás magától megtörténik, de nem borítja fel a már megszokott rendet. Volt valami kényelmes a külső szemlélő e pozíciójában, melyben az események átfazonírozása vereségből győzelembe fordíthatja azokat.

Így történt húsz esztendeje is. Ha nincs a kis-ázsiai katasztrófa, nemzettestvérek milliói – köztük ő maga is – nem egyesültek volna az újjászületett Hazában, ez a csodás vidék pedig itt idegen és meghódítatlan marad.

Akkor az ország megtelt hellénekkel Törökország legkülönbözőbb vidékeiről és Oroszországból – Kis-Ázsiából és Trákiából, Anatóliából és Pontuszból, a Kaukázusból. Annyira összetörtek, elcsigázottak és csüggedtek voltak, hogy Lambridisz kételkedni kezdett, vajon valóban az ő nemzete-e Isten választott népe. A helyiek szívélyesen fogadták őket, de magukat tartották a föld évszázados gazdájának. Büszkék voltak rá, hogy a muzulmán rabság ellenére megőrizték kereszténységüket. Övék volt a községháza, övék volt az iskola, övék volt a templom, s noha a hatalom ezeket görögnek nyilvánította, egész történetük bolgár volt, s a jövevények fejből megtanulták azt, ahogy tulajdonképpen minden mást is megtanultak itt – a bolgár ajkúaktól, akik úgy mutogatták meg nekik e történetet, mint a gyerekeknek.

Igazság szerint a politikáért nem rajongtak, birtokukkal törődtek, s jobb szerettek a kocsmában fecsegni, mint nagy dolgokba beleavatkozni. Lambridisz néha csodálkozott rajtuk – beszédjüket hallgatva azt hihetné az ember, mindenhez értenek, mutatni akarják, mennyire kiigazodnak a világ eseményeiben, de ha kormányzásról van szó, húzódoznak, idegenkednek.

Kapitan Hrisza összekavarta a dolgokat. Lambridisznak el kellett ismernie, hogy az asszonynak igaza van. De Hrisza senki előtt sem fogta be a száját. Még azelőttről emlékezett rá, abból az időből, amikor az új hatalom még kiépülőben volt: akadtak akkoriban, akik fenyegették és zsarolták a bolgárokat: bekopogtak az ajtón és otthagytak egy üzenetet, hogy hozz egy zsákban ennyi meg annyi drachmát a közkúthoz a horpadásnál, különben elrabolják a gyerekedet vagy feldúlják a földedet. Megrémültek a bolgárok – kevesen vannak, meg a hatalom se védelmezi őket, csak elnyomja a bolgárságuk miatt. Nem volt kihez fordulniuk, hát meghúzták magukat, ha besötétedett, bezárták a kapujukat, s az orrukat se dugták ki otthonról. Zavaros idők jártak akkoriban: áttelepülők mindenhonnan, új hely, új mesterség, fejetlenség még a görögök számára is. A bolgárok meg elcsüggedtek, hogy az ő Bulgáriájukat ki tudja, hányadszor, megint elűzték. Egyesek közülük eljutottak a határig, aztán visszafordultak, inkább megtartották birtokukat, még ha idegen országban is. Minden bizonytalannak, ideiglenesnek, a józan ésszel ellentétesnek tűnt. Így telt el néhány év, míg hozzászoktak egymáshoz, megismerték egymást és felfogták, hogy ez már így lesz, ezentúl együtt kell élniük.

Ekkoriban jelentek meg tehát azok a titokzatos üzenetek. A bolgárok reszkettek, a görögök lapultak. Egy nagyböjti vasárnap, mise után valaki utat tört a tömegben, s odaállt az oltár elé. Kapitan Hrisza volt az. Olyan volt, mint most, csak fiatalabb – derékban szoros ruhában, magas sarkú cipőben, tarka kendővel a fején. Azelőtt városi módra járt, kötény nélkül. Arca nyílt, az ember szemébe nézett, akár egy férfi. A hívek megálltak, visszafordultak, hogy lássák, mi történik, beszélgetni és zajongani kezdtek. Ő pedig egy papírdarabot tartott a kezében, tisztelettudón megállt az oltár előtt, keresztet vetett és bekiabált a kisajtó mögé:

– Atyám, kérdezni szeretnék valamit.

A pap előjött, még nem vetette le a miseruháját.

– Nézd, miféle üzeneteket kapnak a mieink! Olvasd el, görögül van!

A pap egy pillanatig nem tudta, mit tegyen, körülpillantott. Az emberek azonban bátorságra kaptak: olvasd, olvasd! Mindenki tudott ezekről az üzenetekről, s hogy mit tartalmaznak. Kapitan Hrisza makacsul folytatta:

– Mondd meg, atyám, keresztény dolog ez?

Egyesek közbekiáltottak: nem, nem az, olyan, mint a török alatt… A pap nem tudta, mit mondjon: állást foglalni nem mert, de hallgatnia sem illett. Ekkor Hrisza, mint a színházban, megfordult, hogy lássa az összegyűlteket. Magasan állt, az oltár lépcsőjén, hát mindenkit megszólíthatott:

– Atyám, én a horpadásnál lévő kúthoz nem viszek semmit. De mondom neked és mindenkinek itt, hogy adjátok tovább annak, aki az üzeneteket küldi. Nekem már a másodikat küldte. Ma este baltával várom a kapunál. Amelyik kezét bedugja, hogy becsúsztassa az üzenetet, azt én lecsapom a baltával. Másnap mind tudni fogjuk, ki volt az, aki riogat minket! – fekete szeme szúró lánggal égett, fenyegetése őszintén hangzott.

Elnémultak az emberek a merész szavaktól – a bolgárok bátorságán ámulva, a görögök szégyenükben. Semmi többet nem mondott. Abban a csendben mindenki azt gondolt, amit akart, még tán gyűlölettel is, de hangját senki sem emelte fel, mert az igaztalanság oldalán találta volna magát. Attól kezdve megszűntek a fenyegetések, elsimultak a dolgok, anélkül, hogy kiderült volna, ki követte el a gaztetteket. Lambridisz eszébe véste szavait, hogy keresztény módra kell néznünk az igazságot. Csakhogy most más idők járnak, háború tört ki, s ő nemhogy segíteni nem tud a száműzötteknek, hanem még maga is részt vesz a represszióban. Ha tehetné, lemondana a polgármesterségről.

E gondolattal a fejében Lambridisz nehéz álomba merült. Nagyon korán felverték. Felesége föléhajolva, aggódó arccal lökdöste a vállát. Lambridisz kinyitotta megdagadt, sajgó szemét. A ragyogó nappali fény mintha az agyába fúródott volna.

– Hívatnak, megint jött valaki – magyarázta felesége, odanyújtva a ruháit, hogy felöltözzön. – Sztavrosz, nem hagyhatnád ott az egészet a fenébe? Nem is ettél, nem is aludtál, haza se értél, és máris megint hívatnak.

– Bár otthagyhatnám, de nekem ez a mozgósításom. Ha otthagyom, mehetek a frontra.

Lambridisz rá sem ismert a saját hangjára, annyira berekedt. Nem is nézett többet a feleségére, sebtében megmosta az arcát és kiment. Az udvaron már várt rá Jani Gramatea. Mielőtt kérdezhette volna, az írnok sietve magyarázni kezdett:

– Tartalékosok érkeztek. Egy egész szakasz szállt le a főtéren. Teljes menetfelszerelésben. Az északi front tartaléka. Parancsot kaptak, hogy az elkövetkező napokra itt vegyenek szállást.

Lambridisz bólintott, a két férfi kiment az udvarról. Jani folytatta:

– A parancsnokuk egy olyan savanyú, csípős alak, az ember retteg, ha megszólal.

Újabb elöljáró – gondolta Lambridisz.

– Bevette magát a polgármesteri hivatalba, azt mondja, az a vezérkara. Saját magán kívül mindenkinek megtiltotta a távíró használatát.

Jani végig beszélt, míg a főtérre értek, Lambridisz pedig elnehezült fejjel hallgatta. A kocsma, a tér – tele emberrel. Tartalékosok, akikről messziről lerítt, hogy nemrég bújtak bele a mundérba, zsákkal a vállukon, csoportokban beszélgettek és vártak. A községháza ajtaja tárva-nyitva, odabent a parancsnok. Vékony, napbarnított férfi rövid, nyírott bajusszal és keskeny, vonallá összehúzott ajkakkal. Az asztalon a felszerelése és valami széthajtott térkép, azt tanulmányozta állva. Ahogy észrevette az érkezőket, összehajtogatta a térképet, s éles, fémes hangon, meg se várva, hogy Lambridisz bemutatkozzon, így szólt:

– Polgármester, maga mit alszik fényes nappal!

– Hajnalig a rekvirálókkal voltam – magyarázkodott Lambridisz, de rögtön megbánta. A rangjelzésekről megállapította, hogy őrnagy áll vele szemben.

– Ez természetes, háború van. Talán azt várja, hogy napirendhez tartsuk magunkat? – csóválta a fejét maró gúnnyal az őrnagy. S választ sem várva folytatta: – Rixopulosz őrnagy vagyok. Azt a parancsot kaptam, hogy itt szállásoljam el a katonáimat, míg a tartalék meg nem indul a frontvonalra. Az ön feladata, hogy szállást találjon számunkra.

Ez is szép kis feladat – gondolta Lambridisz. – Tegnapelőtt a besorozottakat kellett útnak indítania, tegnap ellátmányt biztosítani a seregnek, ma a házakban elszállásolni azt… Vajon mit akarnak majd még tőle? Kiült az arcára a bosszúság. Az őrnagy, mintha olvasná a gondolatait, közelebb lépett és hozzátette:

– Valami nincs ínyére, hm? Jól megvan maga itt. Otthon ül, eszi a meleg levest, lepedőn alszik a feleségével, és húzza a száját, ha azt akarják, hogy végezzen el valami munkát. Közben ezek a katonák – kezével kifelé mutatott – védik a maga összeszart gatyáját az ellenségtől.

– Ne beszéljen így velem – szegült vele szembe Lambridisz. – Igaz, hogy nem vagyok a fronton, de itt is megteszem a győzelemért, ami szükséges. És ahogy elnézem, maga sincsen a fronton.

Rixopulosz őrnagy megsemmisítő pillantást lövellt felé. Filozófus! Mindjárt elkezdi oktatni őt! Ebben a pillanatban semmi kedve nem volt holmi civil kifogásait hallgatni. Levetette a távcsövet, mely a mellére lógott és útban volt, s halkan, de ugyanolyan hűvösen így szólt:

– Ide figyeljen, maga hivatalos személy, és háború idején engedelmességgel tartozik a katonai parancsnoknak! Azt akarom, hogy szállásolja el az egységemet.

– Az iskola üresen áll – ajánlotta Lambridisz.

– Kihaltak volna a hazafiak ebben a faluban? – meredt rá fürkészőn az őrnagy.

– Így könnyebb lesz parancsolnia nekik, az egész egység egy helyen lesz.

– A parancsnoklást csak hagyja rám. Magának a szállásra legyen gondja. A görög hadsereg nem alhat szalmaágyakon a saját országában!

Rixopulosz őrnagy visszahúzódott az asztal mögé, onnan figyelte Lambridisz feszengését. Ez az ember – alacsony, zömök, kopaszodó – tökéletesen közömbös volt neki. Más időkben észre se vette volna, most viszont tőle kell együttműködést várnia. Micsoda beosztás jutott neki! Hogy ő, a lánglelkű hazafi, az önfeláldozásra kész tiszt, valami álmatag falusi polgármestert noszogasson! Keresse, hol szállásolhatná el katonáit és gondoskodjon az ellátmányukról, mint egy szárazdada! Miközben mások katonai babérokat aratnak és megvédik Görögországot a Duce seregétől! Elküldik valami Isten háta mögötti faluba, melynek nevét rögtön el is felejtette, egy olyan vidékre, amit sohasem tekintett hazája részének. Ez a hely tele van bolgárokkal, bár mióta rákényszerítették a kisebbségeket, hogy görög iskolában tanuljanak és görögül beszéljenek, nem könnyű megkülönböztetni őket. Kiejthetetlen, nyelvtörő családneveik azonban elárulják őket. Az itteni görögök hozzájuk hasonultak – tengerészekből és hódítókból földművesek lettek. Nincs, aki rendet teremtsen! Rend kell ide, rend mindenben, a hadseregben, a falvakban és városokban, rend a hazában. Elég a liberalizmusból és engedékenységből, elég a demokráciából. A kommunisták felemelték a fejüket, a munkások sztrájkolnak, a király a pénzt szórja, a bolgárok összeszedték magukat… Lám, ez a polgármester is, ahelyett, hogy megmutatná a legmódosabb házakat, hímez-hámoz…

De ő nem fog vele politikát játszani! A politika mindig zavaros, soha nem tudni, barátod valóban barát, ellenséged valóban ellenség-e. Tessék, vegyük csak Olaszországot. Miért fordult Görögország ellen, hisz úgy volt, hogy Mussolini és Metaxasz barátok! Már mikor hatalomra került, a tábornok Németország és Olaszország új rendjében példát látott Görögország számára! Hogy lehet, hogy a civilizált Olaszország, a Római Birodalom örököse Görögországra, Hellász örökösére rontott, akitől a civilizációját átvette…? Bulgária meg, a görögök ősi ellensége, nem mozdul. A napokban azt írták, Borisz cár visszautasította az olasz miniszter ajánlatát, hogy támadjon Görögországra. De egy bolgárban sohasem lehet megbízni! A katonai iskolában ezt alaposan a fejébe verték: Görögország örök ellenségei Bulgária és Törökország, miattuk épült az északi megerősített vonal. Vagy éppen Németország – eh, micsoda reményeket vetettek Hitlerbe! De ő is – őrvezető-politikus! Csupa félbemaradt dolog – sem az őrvezetőségért nem tudja tisztelni az ember, sem a politikájáért! Igaz, Németországban rendbe szedte a dolgokat, de azon kívül – semmi! Görögországnak semmit sem hozott! Franciaország és Anglia meg – ravasz rókák –, úgy volt, hogy fontos nekik Görögország, garantálták a biztonságát, de hol vannak most a garanciáik! Franciaország reszket a német előtt, Anglia meg Olaszországgal kacérkodik… Az utóbbi időben sokat töprengett, különösen, amikor Olaszország Albániára támadt. Minek neki az a kietlen, sziklával borított ország? Nem azért, hogy Epiruszhoz férkőzzön? Ki az, akinek az orra alá dugják a tüzérségi lövegek csöveit és egy évig nyugodtan ül, mintha csak szalutálnának neki?! Nem volt elég világos ott Athénban, hogy hadművelet készül Görögország ellen?! De nem, a vezetők és a tábornokok élték világukat, és tudni se akartak se hadseregről, se háborúról. És most kinek kell tisztára mosni őket – megint az egyszerű katonának, megint a hazafiaknak, mint ő maga!

Az utóbbi időben nem hagyták nyugodni ezek a gondolatok. Folyamatos belső elégedetlenségben tartották, s olyanok voltak, mint a tenger hullámai a viharban – még el sem vonult az egyik, s már jött is a következő. Ő pedig fuldoklott bennük, elméje kilátástalanul hánykolódott. Rixopulosz őrnagy legyintett, mintha egy szemtelen legyet hessintene el.

– Polgármester, meddig várunk még magára! Listát kérek minden nagyobb házról! Azonnal!

Odahúzta a széket az asztalhoz, jelzett Jani Gramateának, hogy üljön le, odalökött elé egy papírlapot és rászólt Lambridiszre:

– Diktáljon!

– A felvéget nem számítva… – pontosított bátortalanul Lambridisz.

– Miért?

– Ott vannak az őslakosok házai. Száműzötteink is vannak. Az emberek hangulata… tegnap vitték el őket.

– Gyáva ember maga, polgármester uram! – csóválta a fejét az őrnagy. – Jól magára ijeszthettek a bolgárok.

Lambridisz az őrnagyra pillantott. Arca sötétbarnára sült. Ettől vagy a bosszús arckifejezéstől, nem tudni, de komornak és harapósnak látszott.

– Régóta élünk együtt ezekkel az emberekkel. Ezután is velük fogunk élni. Őket is mozgósították, hogy megvédjék Görögországot. – Lambridisz azon kapta magát, hogy Kapitan Hrisza szavait használja.

– Nincs miért sajnálnia azokat a maga paljovulgaroszait*! Csak hogy tudja, ha Bulgária ránk támad, jobban teszi, ha nem is alszik, nehogy valamelyik golyót találjon röpíteni a fejébe. Ravaszok ezek és hitszegők! Nem tanulta az iskolában, hogy az egyik uralkodójuk, valami barbár, a keresztény császár, Nikéforosz koponyájából itta a bort? Förtelem!

Lambridisz nem válaszolt. Az őrnagy hozzátette:

– Mindenkinek kötelessége megvédeni Görögországot, ha egyszer benne él. Aki meg nem érzi görögnek magát, az menjen, amerre lát.

Beletemetkezett a térképébe, s hagyva, hogy a két férfi maga fejezze be a listát, a hadsereg elhelyezkedését kezdte tanulmányozni. Északkeleten nem volt nyílt front, csak előretolt pozíciók a Metaxasz-vonalon. Szépen megépítették ezt a vonalat Bulgária ellen, de folytatniuk kellett volna nyugat felé. Az előőrs, melynek tartalékát az ő egysége alkotta, a Mesztán túl vonult fel, a Xanthi felé vezető út mentén, hogy a szarasabani átkelőt védelmezze. A helyzet a következő: ha Bulgária vagy Törökország támad, ők fogják fel a csapást, neki pedig néhány óra alatt az alacsony dombok szabdalta terepen át meg kell közelítenie a Rodope lejtőit. Hogy tehetné ezt meg transzport nélkül? Ismét elfogta a düh a vezetés iránt, de éles mozdulattal összecsukta a térképet és így szólt:

– Készen van? Gyerünk, vezessen minket!

Lambridisz szükségtelenül megigazította sapkáját, beletúrt kabátzsebébe, cigarettát húzott elő, rágyújtott, s a dohány keserű ízétől mérgesen kiköpött oldalra. Hülye, gondolta, hülye vagyok én is, hogy az ő esze után megyek, de ő sem okosabb, bármekkora hősnek is képzeli magát! Másodszor indult neki, hogy végigjárja a falut, olyan kötelességet teljesítve, amely nincs ínyére. Szürke és borús volt az ég, alacsonyra ereszkedtek a felhők, melyekből minden pillanatban eleredhetett az eső, az az apró szemű, jéghideg fajta, melynek nyirkossága mintha a bőr alá hatolna.