PHILIP K. DICK
ROGER ZELAZNY

A HARAG ISTENE

Philip K. Dick & Roger Zelazny: Deus Irae

Copyright © 1976 by Philip K. Dick and Roger Zelazny

Hungarian Translation © Pék Zoltán, 2023

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Philip K. Dick & Roger Zelazny: Deus Irae

First Mariner Books edition 2013

Fordította: Pék Zoltán

ISBN: 978 963 598 151 9 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Balázs Piroska, Ligeti Szilvia

Tördelés: KFBooks Design Studio

Műfaj: science fiction

Ezt a regényt szeretettel ajánljuk
Stanley G. Weinbaum emlékének, amiért megajándékozta a világot
a „Marsi odüsszeia” című novellájával.

1

Itt jön! A biciklikocsi, amit egy fekete foltos tehén húz. A kocsi közepén pedig… És a sekrestye ajtajában Handy atya északnak nézett, Wyoming felé, és noha annyira hunyorgott, mintha arról jött volna a napfény, ki tudta venni a templom alkalmazottját: végtag nélküli törzsét meg a fejét, ami a holstein tehén cammogásának ritmusára billegett, akárha lomha táncot járna.

Rossz napja lesz, merengett Handy atya. Ugyanis rossz hírt kellett közölnie Tibor McMastersszel. Megfordult, visszament a templomba, és elrejtőzött; Tibor nem vette észre, ugyanis gondolataiba mélyedve és hányingertől környékezve dülöngélt a kiskocsin; mindig ez történt, amikor a művész elkezdett egy művet: émelygett, és minden illattól, minden látványtól öklendeznie kellett, még a saját művétől is. Handy atya fejébe szöget ütött az érzékreceptoroknak ez a kora reggeli működési zavara; mintha Tibor nem akarna megélni egy újabb napot.

Maga a pap élvezte a napsütést. A felmelegedett, jókora lóherék illatát, amivel tele voltak a legelők a Utah állambeli Charlottesville körül. A tehenek fülbilétáinak koccanását… Beszívta a templomba áradó levegőt, és noha Tibor még nem bukkant fel, előre aggódott, amiért még jobban megnehezíti a végtag nélküli ember életét.

Az oltár mögött a mű már elkészült, kisebb része volt; öt évbe fog telni Tibornak, de egy ilyen témánál az idő nem számított: az alkotás megmarad az örökkévalóságig… nem, helyesbített magában Handy atya, az örökkévalóságig azért nem, hiszen ezt ember készíti, tehát elátkozott, de korokon, nemzedékeken keresztül igenis itt lesz. Várja a többi kar és láb nélküli embert, aki majd később jön, és aki nem hajthat térdet előtte, mivel (és ez elfogadott tény) fiziológiailag képtelen rá.

– Bőőőőőőőő – bőgött a holstein, ahogy Tibor az ICBM toldalékrendszer segítségével megállította a templom hátsó udvarán, ahol Handy atya tartotta kényszernyugdíjazott, mozdulatlan, 1976-os Cadillacjét, amelyben kedves kis tyúkok vertek tanyát, a tolluk vidám aranyszínű, fényes, mivel mexikói törpemadarak voltak, egész éjjel kotkodácsoltak, telepotyogtatták a… de miért is ne? A kis csapatban barangoló jópofa madarakat a Herbert G. nevű kakas vezette, aki időtlen idők óta legyőzte minden riválisát, és főnök maradt. Herbert G. vezetőnek született, merengett komoran Handy atya, bár most éppen a buja kertben kapirgált bogarakat keresve. Szép nagy mutáns példányokat.

A pap ki nem állhatta a bogarakat, a sugárzás hatására egyszeriben túl sok fura fajta lett belőlük… éppen ezért szerette a kitinpáncélos micsodákon élő ragadozókat, ezért szerette az ő – és nem az ég – madarait. Jobban, mint az embernyáját.

De emberek is jöttek, legalábbis a szent napon, kedden, amit szándékosan megkülönböztettek az archaikus keresztény szent naptól, a vasárnaptól.

A hátsó udvaron Tibor leakasztotta a kiskocsit a tehénről. Aztán a kocsi akkumulátorának segítségével felgurult a neki készített farámpán, be a templomba; Handy atya tisztán érezte, ahogy bejön az épületbe a végtag nélküli ember, aki öklendezve igyekezett uralni csonka testét, hogy folytathassa az előző napnyugtakor abbahagyott munkát.

– Melegítenél neki kávét, ha megkérlek? – mondta Handy atya a feleségének, Elynek.

– Persze – felelte kötelességtudóan az apró, ráncos asszony, aki olyan aszott volt, mintha nem lenne benne nedvesség; Handy atya ellenszenvvel nézte örömtelen testét, ahogy kitett egy Melmac csészét és aljat, nem szeretettel, hanem rideg ájtatossággal, ahogy egy tiszteletes feleségétől, azaz egyházszolgától várható.

– Helló! – köszönt Tibor vidáman. A fiziológiai öklendezés ellenére mindig derűs volt, mintha szakmai profizmus kötelezné rá.

– Fekete, forró – invitálta Handy atya. – Idebent. – Félreállt, hogy a kocsi, ami beltérben túl nagynak tűnt, végiggurulhasson a folyosón, be a templom konyhájába.

– Reggelt, Mrs. Handy – köszönt Tibor.

– Jó reggelt, Tibor – felelt Ely Handy lapos hangon, de nem fordult a tönkember felé. – Béke legyen magával és a szent szikrájával.

– Béke vagy béka? – kacsintott Handy atyára Tibor.

Nem érkezett válasz; az asszony tett-vett. A gyűlölet néha elképesztően felhígított formát képes ölteni, merengett Handy atya; hirtelen szerette volna nyíltan, a maga teljességében látni, megfelelően becélozva. Nem csak a kedvességnek ezt a hiányát, ezt a közömbösséget… Nézte, hogy a felesége kiveszi a tejet a hűtőből.

Tibor nekilátott a kávéivás bonyolult feladatának.

Először is stabilizálnia kellett a kiskocsit. Bekapcsolta az egyszerű féket. Aztán lekapcsolta a szolenoid irányítású relét a mozgásvezérlőről, és a folyékony héliumos akkumulátorból energiát küldött a manuális vezérlőbe. Elindult egy toldalék – egy áttetsző alumíniumcső a végén hatágú fogómechanizmussal, amelyen minden egységet külön visszavezetékeztek a túlfeszültségvédőkhöz és azokon keresztül a tönkember vállizmaihoz –, és megfogta a csészét; Tibor akkor látta, hogy üres, és kérdőn nézett fel.

– A tűzhelyen – mondta Ely rosszindulatú mosollyal.

A kiskocsi fékjét ki kellett engedni; Tibor a tűzhelyhez gurult, a szolenoidrelék segítségével újra bekapcsolta a féket, majd a manuális fogót elindította az edény felé. Az alumínium toldalékcső zsibbasztó lassan, Parkinson-szerű rángással felemelte az edényt, míg végül Tibornak sikerült a bonyolult és sokkomponensű ICBM-vezérléssel kávét tölteni a csészébe.

– Nem csatlakozom – mondta Handy atya –, mert gyomorkapugörcseim voltak éjjel és reggel, amikor felébredtem. – Fizikai irritáció gyötörte. Habár én Egész vagyok, gondolta, magához hasonlóan ma reggel nekem is gondjaim vannak a testemmel, a mirigyekkel és hormonokkal. Cigarettára gyújtott, ma az elsőre, érezte az igazi dohány ízét, szippantott párat, és sokkal jobban érezte magát; az egyik kemikália megakadályozta a másik túltermelődését. Leült az asztalhoz, miközben a továbbra is vidáman mosolygó Tibor zokszó nélkül itta a megmelegített kávét.

Csakhogy…

A fizikai fájdalom néha a közelgő gonosz dolgok előjele, gondolta Handy atya. A maga esetében vajon erről van szó? Tudja, mit fogok, mit vagyok kénytelen mondani? Nincs választásom, hiszem, mi vagyok, csak egy emberféreg, akinek diktálnak; aki keddenként maga is diktálhat – de egy héten csak egy nap, és akkor is egyetlen órát.

– Tibor, wie geht es Heute?

– Es geht mir gut – vágta rá Tibor.

Mindketten szívesen beszéltek németül. Goethe, Heine, Schiller, Kafka, Falada; mindkettőjüket éltette. A hamarosan kezdődő munka előtti szertartás volt ez, ami már-már szent jelleget kapott, emlékeztető a napfény utáni órákra, amikor már lehetetlen festeni, és egyszerűen csak beszélgetni tudnak, beszélgetni kénytelenek. A félhomályon alig segítettek a petróleumlámpák meg a tűzfény, ami eleve pocsék fényforrás volt, túlságosan szeszélyes, és Tibor a maga visszafogott módján szemfáradtságra panaszkodott. Ami baljós ómen volt, mert a Wyoming–Utah térségben sehol nem lehetett lencsekészítőt találni; az utóbbi időben senki nem értett a fénytörő üveg megmunkálásához, legalábbis amennyire Handy atya tudta.

Ha Tibor mindenképp szemüvegre szorul, kénytelen lesz Zarándoklatra menni, hogy szerezzen magának… Handy Atya visszahőkölt a gondolattól, mert igen gyakran megesett, hogy a Zarra kényszerített templomi alkalmazott sosem tért vissza. És sosem derült ki az sem, hogy miért. Mert máshol jobb? Vagy rosszabb? Előfordulhatott – erre a következtetésre jutott a délután hatórás rádióadásból –, hogy mindkettőről szó van; helytől függött.

És a világ immár helyekre esett szét. Megsemmisültek a kapcsolatok, a kötések. Azok, amelyek a sokat bírált „egyformaságot” jelentették.

– „Megérti?” – idézte félig dúdolva a Ruddigore vígoperából Handy atya. Tibor rögtön abbahagyta a kortyolgatást.

– „Azt hiszem” – válaszolt. – „A kötelesség teljesítésre vár.” – Letette a kávéspoharat; a mozdulat sok túlfeszkapu nyitását-zárását igényelte.

– „A szabály mindenkire ugyanúgy áll.”

Tibor azt mormolta, igazi keserűséggel:

– „A feladat alól kibújni…” – Elfordította a fejét, nyelvével gyorsan, gyakorlottan megnyalta az ajkát, és hosszan, alaposan megnézte magának a papot. – Mi a baj?

Az, hogy láncszem vagyok a nagy láncban, gondolta Handy atya, ami ráng és remeg, mert valahonnan fentről rázzák. És úgy hisszük – mint maga is tudja –, hogy a mozgás abból a Máshonnanból ered, aminek csak gyenge sugárzását észleljük, adatokat, amelyeket őszintén próbálunk megérteni és teljesíteni, mert hisszük – tudjuk –, hogy annak a valaminek az akarata nemcsak erőteljes, hanem jó szándékú is.

– Nem rabszolgák vagyunk – mondta fennhangon –, hanem szolgák. Felmondhatunk, maga is felmondhat. Még én is, ha úgy érezném helyesnek. – De sosem tenné; ezt régen eldöntötte, és titokban megesküdött rá. – Ki kényszeríti erre a munkára?

– Nos, maga fizet – felelte óvatosan Tibor.

– De nem kényszerítem.

– Ennem kell. Az kényszer.

– Tudjuk, hogy sokféle állást kapna mindenfelé. Dolgozhatna bárhol. A… hendikepje ellenére.

– A drezdai ámen – dörmögte Tibor.

– Ööö… micsoda? – Handy atya nem értette.

– Egy hangsor. Egyszer majd lejátszom magának, amikor a generátort újra ráköti az elektromos orgonára. Fel fogja ismerni. A drezdai ámen magasra száll. Egy Odafentre mutat. Ahonnan magát kínozzák.

– Nem, nem – tiltakozott Handy atya.

– De, de – mondta Tibor gúnyosan, és elgyötört arcát még jobban megnyújtotta a meggyőződés. – Akkor is parancsol magának, ha „jó”, ha pozitív erő. Mondja: át kell festenem valamit abból, amit eddig csináltam? Vagy passzol a falfestmény egészébe?

– A végső kompozíció tükrében, amit eddig csinált, remek. Nagyon tetszettek nekik a színes harmincöt milliméteres diák, amiket küldtünk. Tudja, az egyház Elterjeinek.

– Különös – gondolkodott el Tibor. – Színes filmet még lehet szerezni és előhívatni, de hírlap már nincs.

– Hát, ott a hatórás hírek a rádióban – mutatott rá Handy atya. – Salt Lake Cityből. – Reménykedve várt. Nem érkezett válasz; a tönkember némán kortyolta a kávét. – Tudja, mi a legrégebbi szó az angol nyelvben?

– Nem – mondta Tibor.

– A „might”. Abban az értelemben, hogy erős, hatalmas. Németül Macht. A teutonoknál régebbre nyúlik vissza, egész a hettitákig.

– Hm.

– A hettita mekkis szóig. „Hatalom.” – Megint reménykedve várt. – „A nő nem alkot, csak fecseg”[1] – idézett Mozart Varázsfuvolájából. – „A férfi dolga a cselekvés lett.”

– Most maga fecseg – jegyezte meg Tibor.

– Magának viszont cselekedni kell. Mondanom kell valamit. – Handy atya eltűnődött. – Á, igen, a birka. – Hat juhot tartott a templom mögötti kéthektáros legelőn. – Tegnap estefele kaptam egy kost Theodore Bentontól. Kölcsönbe, fedeztetésre. Benton akkor tette ki, amikor nem voltam itthon. Öreg kos, szürke a pofája.

– Hm.

– Jött egy kutya, és megpróbálta megkergetni a nyájat. Yeatsék vörös ír szettere, ismeri. Szinte naponta megkergeti a juhaimat.

A tönkember érdeklődve fordította felé a fejét.

– És a kos…?

– A kutya ötször környékezte meg a nyájat. A kos ötször indult el a kutya felé, nagyon lassan, otthagyva a nyájat. A kutya persze megtorpant és mozdulatlanul állt, amikor meglátta a közeledő kost, úgyhogy a kos is megállt, és úgy tett, mintha legelne. – Handy atyát mosolyra fakasztotta az emlék. – Nagyon okos volt az az öreg kos. Láttam, hogy legel, de közben a kutyát figyeli. A kutya morgott meg ugatott, de a vén jószág csak legelt tovább. Akkor a kutya megint megindult, de ezúttal elfutott a kos mellett a nyájhoz.

– És a nyáj elszaladt.

– El. És a kutya… maga is tudja, hogyan csinálják, hogyan tanulták: leválaszt egy juhot a nyájból, aztán megöli vagy megcsonkítja, általában a hasát marja meg. – Hallgatott egy sort. – És a kos túl öreg volt, nem bírta utolérni. Utánafordult, és csak végignézte.

Mindketten hallgattak.

– Képesek gondolkodni? – kérdezte Tibor. – Mármint a kosok.

– Nekem is ez járt a fejemben – mondta Handy atya. – Bejöttem a puskámért, hogy lelőjem a kutyát. Kénytelen voltam.

– Ha én lettem volna az a kos – mondta Tibor –, és láttam volna azt, láttam volna, hogy a kutya kijátszik és nekimegy a nyájnak, és én csak nézni tudom… – Habozott.

– Azt kívánta volna, hogy bárcsak már maga halt meg volna előbb.

– Azt.

– A halál egy megoldás, ahogy mi tanítjuk a Harag Szolgáinak. Nem ellenség, ahogy a keresztények tanították, ahogy Pál mondta. Emlékszik az ő írásukra: „Halál! Hol a te fullánkod? Pokol! Hol a te diadalmad?” Érti, hogy értem.

– Ha az ember nem tudja elvégezni a munkát, jobb, ha meghal – mondta lassan Tibor. – Mi a mai feladatom?

A falfestményen meg kell csinálnia az Ő arcát, gondolta Handy atya.

– Ő. A maga valójában.

Tibor egy rövid, zavart szünet után rákérdezett:

– A külalakjára gondol? A pontos kinézetére?

– Nem, szubjektív értelmezésre.

– Vannak fényképei? Vid adatai?

– Rendelkezésemre bocsátottak néhányat. Hogy megmutassam önnek.

– Úgy érti, van fényképe a Harag Istenéről? – meredt rá hitetlenkedve Tibor.

– Van egy színes térbeli fényképem. A háború előtt 3D-nek nevezték. Nem mozog, de megteszi. Gondolom.

– Lássuk. – Tibor hangjában a csodálkozás, a félelem és egy hátráltatott, akadályozott művész ellenségessége keveredett.

Handy atya bement a belső irodájába, fogta a manilamappát, kivitte, kinyitotta, kivette a Harag Istenének fényképét, és odanyújtotta. Tibor a jobb kézi toldalékával megfogta.

– Az az Isten – mondta Handy atya kis szünet után.

– Igen, látni – bólogatott Tibor. – A fekete szemöldök. A sűrű fekete haj, a szem… fájdalmat látok, pedig mosolyog. – Toldalékával hirtelen visszaadta a képet. – Erről nem tudom megfesteni.

– Miért nem? – kérdezte Handy atya, de ő is tudta, miért nem. A fénykép nem ragadta meg igazán az isteni jelleget; egy embert ábrázolt. Az isteni jelleget nem lehet ezüstnitráttal bevont celluloidon rögzíteni. – Amikor a fénykép készült, éppen egy luaun vett részt Hawaiin. Zsenge tarólevelet evett csirkével és polippal. Jól érezte magát. Látja az étel iránti vágyat, a falánkságot, ami természetellenes arckifejezést okoz? Éppen lazított vasárnap délután, mielőtt beszédet tartott a tanszemélyzetnek valamelyik egyetemen. Elfelejtettem, melyiken. A régi boldog napok egyikén a hatvanas években.

– Ha nem tudom elvégezni a munkámat, az a maga hibája – jelentette ki Tibor.

– A rossz munkás mindig a szerszámot okolja…

– Maga nem egy doboz szerszám. – Mindkét manuális toldalékával a kocsijára ütött. – A szerszámaim itt vannak. Én nem okolom őket: használom. De maga… maga a munkaadóm. Maga mondja meg, hogy mit csináljak, de ebből az egy színes képből hogyan csinálhatnám meg? Ezt mondja meg…

– Zarándoklat. Az egyház Elterjei azt mondják, ha a fénykép nem elégséges… és nem az, ezt mind tudjuk… akkor induljon el egy Zarra, amíg meg nem találja a Harag Istenét. Dokumentumokat is küldtek erre vonatkozóan.

Tibor meglepetten pislogott, majd tiltakozott:

– És ha a metaakkum kimerül?

– Szóval, mégis a szerszámait okolja. – Handy atya gondosan uralt hangja halkan zengett.

Megszólalt Ely a tűzhelynél:

– Tedd lapátra. A pokolba vele.

– Nem teszek lapátra senkit – mondta neki Handy atya. – És nálunk nincs pokol, az a keresztényeknél van – emlékeztette. És akkor elszavalta Tibornak a világ legcsodálatosabb versét, amelynek szavait mindkét férfi értette, a jelentésüket azonban ugyanúgy nem tudta kibogozni, akárcsak Papageno a hálóját. Ahogy hangosan szavalta, köteléket létesített kettejük között abban, amit azok, a keresztények úgy neveztek: agapé, szeretet. De ennél is többről volt szó; szeretetről, emberről és szépségről: azaz egy új szentháromságról.

Ich sih die liehte heide
in gruner varwe stan.
Dar süln wir alle gehen,
die sumerzit enphahen.

A napsütötte erdő
Fenséges zölden áll,
S mi indulunk, mert immár
Csak ránk vár a nyár.

Tibor bólintott, majd újra megfogta a kávésbögrét azzal a nehézkes, összetett mozgással; kortyolt. A szobában csend lett, még Ely, az asszony sem fecsegett.

Odakint a tehén, ami Tibor kocsiját húzta, rekedten bőgött, mocorgott; talán ennivalót keres, gondolta Handy atya. Neki a testének kell táplálék, nekünk az elménknek. Különben mindenki meghal. Muszáj megcsinálni a falfestményt; Tibornak muszáj ezer mérföldet utazni, és ha a tehén meghal vagy az akkumulátor lemerül, akkor mi vele együtt elpusztulunk; nincs egyedül a halálban.

Átfutott a fején a kérdés, hogy Tibor tisztában van-e ezzel. Talán segítene, ha tudná. Vagy nem. Úgyhogy nem mondta ki; ebben a világban semmi nem segít.

2

Egyik férfi sem tudta, ki írta azt a régi verset, a középkori német szavak nem is szerepeltek a Cassell-szótárban; kettesben keresgélték, megtippelték, elképzelték a szavak jelentését; biztosak voltak benne, hogy jól értik. De nem így volt. És Ely gúnyosan vigyorgott.

Valami olyasmi, hogy napos erdők. Zölden… ezt nem egészen értették. Valamilyen zölden. És mi elindulunk… hamarosan? Mert a nyár… mit csinál? Érkezik? Vagy éppen hogy távozik?

Handy atya meg Tibor érezte a végső igazságot, de tudatlanságukban, források híján a nyár egyszerre jött és ment a napfényes erdőben; az élet és az élet távozása forrt egybe, mivel nem racionálisan nézték, és megijesztette őket, mégis újra meg újra elővették a verset, mert – és talán pont azért, mert nem értették – balzsam volt nekik, gyógyír.

Handy atyának és Tibornak szüksége volt egy erőre – mekkisre, gondolta Handy atya –, ami Odafentről jön és segít nekik… a Harag Szolgái ebben egyetértettek a keresztényekkel: a jó hatalom Odafent rejlik, überm Sternenzelt, ahogy Schiller írta annak idején: „túl a csillagsátoron”[2]. Igen, túl a csillagokon; ezt értették, ez modern német nyelven volt.

De azért furcsa érzés volt egy olyan verstől függeni, aminek a jelentését nem is értik igazán; ahogy kiterítette a régi, foltos benzinkutas térképeket, amiket a háború előtt ingyen osztogattak, felmerült Handy atyában, hogy ez talán az elfajzás stigmája. Rossz ómen… nem csak a kor rossz, ők maguk is rosszak lettek; a minőség beléjük szorult.

Éppen Dominus McComasszal tanácskozott, a feljebbvalójával a Harag Szolgái hierarchiájában; a nagydarab Dominus tunyán ült, fogsora furcsa kegyetlenséget sugárzott, mintha azzal tépne szét dolgokat, nem feltétlen élő, inkább keményebb dolgokat, mintha a fogával végezné a munkáját, a hivatását.

– Carl Lufteufel egy szemétláda volt – jelentette ki Dominus McComas. – Legalábbis emberként. – Azért tette hozzá, mivel az isten-ember, a Harag Istene isteni feléről természetesen nem beszélhetett így. – És fogadok, hogy édes vermuttal csinálta a martinit.

– Ivott valaha édes vermutot tisztán vagy jéggel? – érdeklődött Handy atya.

– Olyan, mint az édes húgy – csikorogta azon a rémes, halk hangján McComas, és közben a fogpiszkálóként használt gyufaszál vége beleszúrt szivacsos ínyébe. – Nem viccelek, lóhugyot vettek.

– Diabetikus lóét – kontrázott Handy atya.

– Ja, ami kihugyozza a cukrot. – McComas röfögve kuncogott; kerek vörös szeme (olyan vörös, mintha a két szemgolyója rövidzárlatot kapott, a bennük lévő fém pedig veszedelmesen felhevült volna) szikrázott; de ez teljesen megszokott volt, akár csak a félig lecsúszott slicce. – Szóval, az inkje, az inkomplett embere, akinek se keze, se lába, elgurul majd egész Los Angelesig? Legalább arra lejt az út? – Ezúttal nevetett, de annyira, hogy a nyála az asztalra fröccsent. Ely, aki a sarokban ült és kötögetett, olyan leplezetlen utálattal nézett rá, hogy Handy atya érezte magát kínosan, és inkább a gyűrött autóstérképre koncentrált.

– Carleton Lufteufel az Energiakutatási és Fejlesztési Adminisztráció elnöke volt 1982-től a háború kitöréséig. – Handy atya félig-meddig magában beszélt. – A gob bevetéséig. – A gigantikus objektummentes bomba nem egy bizonyos helyen robbant a Föld felszínén, hanem magát a légkört szennyezte be. Éppen ezért (a harmadik világháború előtt ilyen fegyverelméletek dívtak) nem lehetett eltéríteni, ahogy egy rakétát rakétaelhárítóval, vagy egy bombázórepülőt, akármilyen gyors is – márpedig 1982-re nagyon gyorsak voltak –, hihetetlen módon egy duplafedelűvel. Egy lassú duplafedelűvel.

1978-ban ugyanis újra elterjedt a duplafedelű, mégpedig a D–III jóvoltából. A Defenzív III mesterséges pelikán volt, ami korlátlan mennyiségű üzemanyagot tudott szállítani; kis magasságban hónapokig tudott keringeni – közben a pilóta a szkafanderéből élt, ahogy ősapáink a fákról és bokrokról. A duplafedelű D–III-at tropikus eszközzel szerelték fel: az vette át az irányítást, amikor megjelent egy bombázórepülő, akár fantasztikus magasságban is; a D–III már akkor emelkedni kezdett, amikor a bombázó még ezer mérföldre járt – a szárnyai közül felengedett egy süllyesztőónszerű, nagy sűrűségű súlyt, ami a megfelelő magasságba húzta fel a gépet; a D–III és a pilótája szabályosan fel lett rántva olyan magasra, ahol már nem lehetett légkörről beszélni. A süllyesztő – ténylegesen így hívták, habár az ellenkezőjét művelte, emelt – a duplafedelűt és a pilótát a bombázó felé repítette, majd a kettő hirtelen találkozott. És mindenki meghalt. De ez a „mindenki” mindössze három embert jelentett: kettőt a bombázóban, egyet a D–III-ban. Odalent a földön viszont egy egész város sértetlen maradt: kivilágítva, szépen élte tovább az életét.

Eközben más D–III gépek tovább köröztek, hónapról hónapra; látszólag egy örökkévalóságig lebegtek, akár bizonyos ragadozók.

Persze, ténylegesen szó sem volt örökkévalóságról. A rakétaelhárítók és a D–III-ak záros ideig tartották távol a halálos darazsakat, míg végül elérkezett a Harag Istene… mindenki számára, méghozzá a gob, a gigantikus objektummentes bomba miatt, amit Carleton Lufteufel robbantott fel egy műholdról ötezer kilométer magasságból. Sokan úgy hitték, hogy az Egyesült Államok rejtélyes módon átvészeli és tovább prosperál, talán egy vicces szilveszteri fejfedő miatt, amit a hazafiak millióinak osztogattak; a szerkentyű az agyi erekhez kapcsolódott és helyreállította a véráramot, amiből gyors ütemben tűntek el a vörös vértestek. Csakhogy a süveg (amely kinézete miatt a porszívóügynökök konferenciájának zárópartiján is derültséget okozott volna) csupán záros ideig hatott; sokaknál jóval azelőtt bekrepált, hogy a Krankheit – a rosszullét – elmúlt volna. Eltűnt az a nagy, pazar vállalat is, amely eladta a Pentagonnak és a Fehér Háznak ezt a kétes találmányt; nem csontvelőaszaló sugárzástól, hanem közvetlen rakétatalálatoktól, ezek a bizonyos rakéták ugyanis gyorsabban cikáztak, mint légelhárító társaik. Ne nézz vissza, mondta egyszer Satchel Paige baseballjátékos, mert valami még utolér. A Kínai Népköztársaság rakétái nem néztek vissza, és nem is érték utol őket időben; Kína azzal a boldog tudattal halhatott meg, hogy a szánalmas földalatti „maszek” gyáraiban olyan fegyvert fejlesztett ki, amelynek láttán még dr. Porsche is bámulattal ingatta volna a fejét, már ha megéli.

De melyik volt valójában a háború legaljasabb fegyvere, drága doktorom?, tette fel magában a kérdést Handy atya, ahogy kihajtotta és szétterítette a régi autóstérképeket. A Harag Istene gobja ölte meg a legtöbb embert… egymilliárdot biztos. Carleton Lufteufelt azóta a Harag Isteneként tisztelik, pedig nem az ő gobja volt a csúcsfegyver, vagyis csak akkor, ha az ember pusztán a számokat nézi.

Nem, Handy atyának megvolt a maga kedvence, ami jobban lenyűgözte, holott viszonylag kevés embert ölt meg, alig pár milliót; csakhogy olyan nyilvánvalóan gonosz volt, úgy izzott és bűzlött, mint döglött makréla a sötétben, ahogy egy kongresszusi képviselő mondta egyszer. És a gobhoz hasonlóan amerikai fegyver volt.

Egy ideggáz.

Aminek hatására a test szervei szabályosan felzabálták egymást.

– Nos – morogta Dominus McComas a fogát piszkálva –, ha az ink meg tudja csinálni, jó. Ha Elter volnék, engem nem érdekelne, hogy hasonlít-e a kép Lufteufelre, csak legyen ott egy nagy, dagadt, gonosz ábrázat, érti. Egy disznópofa. – És mosoly terült szét saját disznópofáján, Handy atya pedig arra gondolt, milyen különös, hogy McComas pont úgy néz ki, ahogyan az ember elképzeli a Harag Istenét… pedig a színes fénykép egy olyan embert mutatott, akinek fájdalom ült a szemében, aki rettenetesen betegnek látszott, hiába zabált sült csirkét virágfüzérrel a nyakában és egy (nem túl szép) lánnyal a jobbján… fényes, nehéz, csapzott fekete haj, és túl sok borosta, pedig nyilván gondosan borotválkozott; szubdermális volt, a bőr alól látszott ki: nem az ő hibája, mégis egy jel. Minek a jele? A feketeség nem gonoszság, a feketeség az, amire Luther Márton gondolt, amikor azt írta Genezis-fordításában: „Und die Erde war ohne Form und leer.” Leer, ez az. Ez a sötétség: egy filmnegatív, ami közvetlen fénynek kitéve kémiai reakció révén teljesen átlátszatlan lesz, elnyeri a leerségnek ezt a jellegét, a glaukómaszerű vakságot. Mint amit a kóborló Ödipusz látott vagy inkább nem látott. A szeme nem ment tönkre, le lett takarva egy membránnal. Így ő, Handy atya nem gyűlölte Carleton Lufteufelt, hiszen az az egymilliárd ember nem halt olyan szörnyű halált, mint az amerikai ideggáz áldozatai.

Mégis a gob vetett véget a háborúnak, mivel a méregeső után nem maradt elég ember folytatni. De mortuis nil nisi bonum, gondolta: halottakról jót vagy semmit, például… nos, például ezt: azok az idióták okozták a halálotokat, akiket arra választottatok meg, hogy vezessenek benneteket, védelmezzenek titeket, adót szedjenek be tőletek. Tehát ki volt az igazi kretén, ti vagy ők? Mindenesetre mind elpusztultak. Rég odalett a Pentagon, a Fehér Ház, a VIP-óvóhelyek… de mortuis nil nisi malum, alakította át a régi mondást, hogy jobban vonatkozzon a helyzetre: halottakról csak rosszat. Mert ennyire hülyék voltak; ekkora kreténség már sátáni dimenziókat sejtet.

…Eljutottak addig, hogy tunyán olvasták a lapokat és bambán bámulták a tévét, és nem csináltak semmit, amikor Carleton Lufteufel beszédet mondott 1983-ban Cheyenne-ben, az úgynevezett „téves számok”-beszédet, amelyben azt az ihletett, zseniális meglátást tette, hogy egy nemzetnek nem bizonyos számú túlélőre van szüksége a működéshez; egy nemzet nem a tagjaiban él, magyarázta Lufteufel, hanem a tudásában. Amíg az adatkönyvtárak, a több mérföld mélyre temetett mikroszalagokkal teli időkapszulák biztonságban vannak, addig (ahogy ő fogalmazta, és a beszéde sokak szerint felért Churchill „vért, verejtéket, könnyeket” beszédével) „a hazafias, egyedi etnikai sémáink megmaradnak, mert bármelyik következő nemzedék meg tudja tanulni.”

A következő nemzedéknek azonban nem volt érkezése kiásni az adatkönyvtárakat, mivel fontosabb feladat kötötte le, amit Lufteufel felügyelt: hogy ennivalót termesszen az életben maradás érdekében. Ugyanazok a problémák bukkantak fel, amik a Zarándokokat is kínozták, azaz földet megtisztítani, ültetni, védeni a termést és jószágot. Disznó, tehén és birka, kukorica, búza, cékla és répa: ezekkel foglalkoztak a fontos hazafias etnikumok, nem olyan nagyszerű amerikai epikus költemények szövegével, mint Whittier Snowbound című verse.

– Én azt mondom – dörögte McComas –, ne küldje el az inket, ne is csináltassa vele a falfestményt. Szerezzen egy komplett embert. Az ink elgurul majd száz mérföldet azon a tehénkocsin, aztán elfogy az út, belecsúszik egy árokba, és annyi lesz neki. Nem tesz vele szívességet neki, Handy. Csak megöl egy szerencsétlen tönkembert, aki tényleg jól fest…

– Jobban fest, mint bármelyik művész, akiről a HaSZo tud.

McComas rövidzárlatos vörös szeme rosszindulatúan ráfókuszált, és valami csípős, metsző válaszon töprengett, de ekkor hirtelen megszólalt Ely:

– Jön Miss Rae.

– Ó – pislogott Handy atya. Ugyanis Lurine Rae váltotta tényre a Harag Szolgái dogmájának pontjait, vesszőit és ékezeteit; legalábbis az atya így gondolta.

És jött a vörös hajú, apró csontú nő, olyan apró csontú, hogy Handy atya mindig azt képzelte, repülni is tud … e miatt a könnyedség miatt jutottak eszébe a boszorkányok, amikor csak hirtelen meglátta Lurine Rae-t, holott az állandóan lovagolt, ebben rejlett ruganyossága „igazi” oka. De nem csupán egy atletikus nő könnyed mozgásáról volt szó. Üres csontú, mint a madár, merengett, és a fejében ismét összekapcsolódtak a nők meg a madarak; ismét hallotta Papageno, a madárfogó dalát: hálót csinál madaraknak, és egy nap majd egy kis feleséget talál benne, aki aztán mellette alszik; és Lurine-t látva Handy atya érezte, hogy felébred benne a gonosz öreg kos, hogy maga az anyagi létezés gonoszsága üti fel aljas fejét a lénye mélyén.

Zavaró volt, de már hozzászokott, sőt élvezte, azt is meg a nőt is.

– Reggelt – köszönt neki Lurine, majd meglátta Dominus McComast, akit nem kedvelt; fintorgott, a szeplői ugráltak: fakóvörös haja, bőre, ajka mind utálattal tekergett, és ő is a fogát vicsorgatta. Csakhogy az ő foga apró és szabályos volt, nem őrlésre termett – például történelem előtti nyers magokéra –, hanem finom tépésre.

Handy atya tudta, hogy azért harapni is képes. Tudta? Sejtette. Mert sosem ment igazán közel a nőhöz, mindig tartotta a távolságot.

A Harag Szolgáinak ideológiája egyezett az Ágoston-rend nőkről alkotott nézetével; szerepet kapott benne a félelem, és persze aztán a dogmába belekeveredett Mani régi kultusza, az albigens eretnekség és a katharok is. Ők a testet és a világot gonosznak tekintették, tartózkodtak tőle. Költőik és lovagjaik azonban bálványozták a nőket, istenítették; a domina olyan izgató, olyan fontos volt… még az őrültek is, a carcassone-i dominae, akik a halott szeretőjük szívét kis ékszerdobozban tartották. És a kathar lovagok, akik – puszta őrültség vagy perverzió? – zománcozott dobozban maguknál tartották a szeretőjük szárított ürülékét… III. Ince könyörtelenül kiirtotta ezt a szektát, talán jogosan. De…

A túlzások dacára az albigens lovag-költők ismerték a nő értékét; nem a férfi szolgája volt, és nem is csak „mellborda”, a férfi könnyen elcsábítható énje. Hanem… nos, ez jó kérdés; ahogy széket kerített Lurine-nak, és kávét töltött neki, arra gondolt: valamiféle felsőbb érték rejlik ebben a törékeny, szeplős, sápadt, vörös lovagló húszéves nőben. Olyan felsőbb érték, mint a Harag Istenének mekkise. De ez nem mekkis, nem Macht, nem erő vagy hatalom. Inkább… misztérium. Tehát gnosztikus bölcsesség, tudás, ami egy ilyen törékeny, bűbájos fal mögött rejtőzik… de kétségtelenül halálos tudás. Érdekes, hogy az igazság végzetes tulajdon lehet. A nő ismeri az igazságot, vele él, mégsem hal bele. De amikor kimondja… eszébe jutott Kasszandra és Delphi női orákuluma. És félelem fogta el.

Egyik este pár ital után azt mondta Lurine-nak:

– Maga annak birtokában van, amit Pál fullánknak nevez.

– „A halál fullánkja a bűn” – idézte azonnal Lurine.

– Igen – bólintott rá. A nőben benne volt, és nem halt bele, ahogy a vipera sem hal bele a saját mérgébe… vagy ahogy a hidrogénbomba sem jelent veszélyt önmagára. A késnek, kardnak két vége van: markolat, penge; ez a nő a biztonságos végén fogja a gnózisát, a markolatánál; ám amikor kinyújtja… a vékony penge megvillan.

De a Harag Szolgáinak mit jelent a bűn? A hadifegyverek; az embernek ösztönösen a pszichotikus és pszichopata hülyék jutottak eszébe magas pozícióban a régi nagyvállalatokban és kormányügynökségekben, amelyek pont ugyanúgy kimúltak, mint az emberek; a toborzók, az ötletemberek, a tervezők, a politikagyártók és reklámprofik… a testükből fű sarjadt. Kétségtelenül bűn volt, amit csináltak, de nem tudták, mit cselekszenek. Krisztus, a régi szekta istene ezt mondta a saját gyilkosairól: nem tudják, mit cselekszenek. Nem a tudás,