A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

David Mitchell: Cloud Atlas

Sceptre, London, 2004

Első kiadás: Hodder and Stoughton, London, 2004

Copyright © David Mitchell, 2004

Fordították: Bajtai Zoltán, Borbás Mária, Czigányik Zsolt, Falvay Dóra, Hordós Marianna, Polyák Béla

Hungarian translation © 2012, 2022 Bajtai Zoltán, Borbás Mária jogutódai, Czigányik Zsolt, Falvay Dóra, Hordós Marianna, Polyák Béla

Magyar kiadás © 2022 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

ISBN 978-963-479-757-9

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Wiesenmayer Teodóra

Olvasószerkesztő Darida Benedek

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Váraljai Viktória

Tördelte Kaposvári Franciska

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft

www.ekonyv.hu

Hanának és nagyszüleinek

Adam Ewing
csendes-óceáni naplója

November 7-e, csütörtök

Túl az indián falun, a part egy elhagyatott szakaszán friss lábnyomokra bukkantam. Rothadó moszaton, tengeri kókuszokon és bambuszon át a nyomok elvezettek gazdájukhoz, egy fehér emberhez – nadrágja és viharkabátja felgyűrve, szakálla ápolt, fején túlméretezett kalap –, aki épp teáskanállal túrta és szitálta a hamuval elegyedő homokot, oly buzgalommal, hogy csupán akkor vett észre, amikor üdvözlésképpen mintegy tízyardnyiról odakurjantottam neki. Így történt hát megismerkedésem dr. Henry Goose-zal, a londoni nemesség seborvosával. Nemzetisége nem volt meglepő. Ha van sziklafészek oly elhagyott, avagy sziget oly távoli, hol az ember angoltól megszólítatlanul találja magát – nos, ilyen hely semmiféle általam valaha is látott térképen nem található.

Vajon elveszített-e valamit a doktor ezen a rút parton? Segítségére lehetnék-e? Dr. Goose megrázta fejét, meglazította kendőjét, és látható büszkeséggel tárta elő a tartalmát. – Fogak, uram, a fennforgó kutatás zománcos kavicsai. Elmúlt időkben ez az árkádiai part kannibálok lakomájának volt színhelye, bizony, hol az erősek a gyengéken zabálták degeszre magukat. A fogakat, akárcsak ön vagy én a cseresznye magvait, kiköpték. Ám ezek az alantas zápfogak, uram, arannyá változnak – vajon hogyan? A Piccadilly egy iparosa, ki a nemesség számára készít fogsorokat, szépen fizet emberi őrlőfogakért. Tudja-e, uram, mit ér ennek negyed fontja?

Tudatlannak vallottam magam.

– És nem is világosítom fel, uram, ez ugyanis szakmai titok! – kocogtatta meg az orrát. – Mr. Ewing, ismeretségben van-e a mayfairi Grace márkinéval? Nem? Örüljön ennek, a hölgy ugyanis szoknyába bújtatott holttest. Öt esztendeje, hogy ez a banya rágalmakkal mocskolta be nevemet, igen, minek következtében kigolyóztak a Társaságból. – Dr. Goose a tengerre pillantott. – Ama sötét órában indultam vándorutamra.

Részvétemről biztosítottam a doktort szorongattatásában.

– Köszönöm, uram, köszönöm, ám ezen elefántcsontok – rázta meg a kendőt – az én megváltó angyalaim. Kérem, engedje meg, hogy megmagyarázzam. A márkiné az előbb említett doktor által formált pótfogakat visel. Jövő karácsonykor, éppen, midőn ama parfümös nőstény szamár intéz szózatot a nagyköveteknek adott bálján, én, Henry Goose, igen, én állok fel, és nyilvánítom ki mindenki füle hallatára, hogy háziasszonyunk kannibálok zápfogaival őrli eledelét! Sir Hubert előreláthatólag provokál: – Álljon elő bizonyítékaival – ordít majd a ripők –, különben elégtétellel tartozik! – Én pedig így szólok: – Bizonyítékkal, Sir Hubert? Nos, anyjának fogait magam gyűjtöttem a Csendes-óceán déli fertályának köpőcsészéiből! Íme, uram, itt van még néhány darabjuk! – és ezeket, éppen ezeket a fogakat hajítom a márkiné teknőchéj levesestáljába, és ez szolgál majd elégtételemül, uram! A csivitelő újdondászok megperzselik újságuk lapjain a jeges márkinét, és a jövő szezonban már szerencsés lesz, ha akár a Szegényház báljára meghívást kap!

Sietve kívántam jó napot Henry Goose-nak. Kétségtelenül a tébolydából szökött.

November 8-a, péntek

Ablakom alatt a rögtönzött sólyatéren Mr. Sykes igazgatásával folyik a munka az orrárbócon. Mr. Walker, Ocean Bay egyetlen korcsmárosa és egyben az első fakereskedője fennen emlegeti Liverpoolban hajóácsként töltött hajdani esztendeit. (Immár kellően jártas lévén az Antipódusok illemtanában, nem feszegetem az efféle valószínűtlen igazságokat.) Mr. Sykes szerint egy teljes hét szükséges a Prófétanőt a „bristoli divathoz” igazítani. Hét nap, a Muskétában elrekkentve, súlyos ítéletnek tűnik, ám emlékezvén a baljós vihar maró fogára, valamint a tengerbe sodort tengerészekre, jelen balszerencsém kevésbé érzik hevenynek.

Ma reggel a lépcsőn találkoztam dr. Goose-zal, és együtt költöttük el reggelinket. Október dereka óta száll meg a Muskétában, miután a Namorados brazíliai kereskedelmi hajón utazott idáig Fidzsiről, ahol egy misszióban gyakorolta mesterségét. A doktor most a régóta esedékes Nellie-t várja, egy ausztráliai fókavadászhajót, mely Sydney-be hivatott szállítani őt. A gyarmatról majd egy utasszállító hajón keres állást, hogy szülővárosába, Londonba hajózzon.

Dr. Goose-ról igaztalan és elhamarkodott ítéletet alkottam. Diomédészi cinizmus kell ahhoz, hogy valaki az én hivatásomban boldoguljon, ám a cinizmus gyakran érzéketlenné tesz a finomabb erényekre. A doktornak megvannak a különcségei, és örömmel elő is sorolja őket egy hörpintés portugál piscóért (kerüljük a mértéktelenséget), ám szavatolok azért, hogy Sydneytől keletre és Valparaísótól nyugatra rajtam kívül ő az egyetlen úriember ezen a szélességi fokon. Még ajánlólevelet is fogalmazhatok számára Partridge-ékhoz, Sydney-be, mivel dr. Goose-t egy végből szabták a drága Freddel.

Cudar idő zárta ki délelőtti kirándulásomat, így a tőzegtűznél csevegtünk, és szálltak az órák, akár a percek. Hosszasan beszéltem Tildáról és Jacksonról, valamint a San Franciscó-i „aranyláz” kapcsán érzett aggályaimról. Társalgásunk ezután szülővárosomról minapi új-dél-wales-i nótáriusi feladataimra terelődött, onnan Gibbonsra, Malthusra és Godwinra, piócák és lokomotívok közbejöttével. A figyelmes társalgás éltető szer, amelyet keservesen hiányolok a Prófétanő fedélzetén, és a doktor valóságos polihisztor. Mi több, birtokosa kézzel faragott sakkfigurák tisztes hadseregének, kiket buzgón foglalkoztatunk a Prófétanő kifutásáig, avagy a Nellie érkeztéig.

November 9-e, szombat

Napkelte, fényes, akár egy ezüstdollár. Szkúnerünk még fájdalmas képet mutat kint az öbölben. Egy indiai hadi kenut vontatnak a partra. Henry és jómagam a „Banqueter Part”-ra igyekszünk ünnepi hangulatban, és vidoran üdvözöljük a Mr. Walker szolgálatában munkálkodó cselédlányt. A kedvetlen leányzó fehérneműt teregetett egy bokorra, és nem vett rólunk tudomást. Alighanem fekete vér is folyik az ereiben, és úgy vélem, szülőanyja nem áll távoli rokonságban a dzsungel fajzataival.

Az indián falu alatt elhaladván „zümmögés” vonta magára figyelmünket, és eldöntöttük, hogy megkeressük a forrását. A települést karósövény keríti, oly roskatag, hogy az ember tucatnyi helyen is áthághatná. Egy szőre vesztett szuka felnézett, de fogatlan volt, halódott, és nem ugatott. Ágakból, paticsfalból és tapasztott mennyezetből összerótt ponga kunyhók külső köre húzódott a faragott szemöldökfával és kezdetleges tornáccal büszkélkedő „mágnás” lakhelyek szélárnyékában. E falu központjában nyilvános korbácsolás folyt. Henryn és jómagamon kívül nem volt jelen más fehér ember, ám bámészkodó indiánok három kasztját különböztethettük meg. A főnök a trónusán ült tollakból összerótt köntösben, míg a tetovált nemesség és asszonyaik, gyermekeik összesen mintegy harmincfőnyi tömege állta körül. A dióbarna uraiknál porosabb és kormosabb, és számukhoz képest feleannyi rabszolga a sárban kuporgott. Minő elfajzott, renyhe érzéketlenség! E ragyás, haki-hakitól gennyedző nyomorultak nézték a büntetést, és nem tudtuk, együttérzést vagy elítélést jelez-e egyetlen válaszuk, a bizarr, méhekéhez hasonlatos döngés. A korbácsoló – valóságos Góliát – alkata kihívást jelentene minden határvidéki díjbirkózónak. A vadember izomzatának minden hüvelyknyi helyére nagy és kicsiny gyíkok képét tetoválták: irhája szép pénzt hozna, ámbár Hawaii minden gyöngyéért sem lennék az, aki a lehántására vállalkozna! A számos cudar év derével lepett szánalmas foglyot pucéran kötötték ki egy A formájú kerethez. Teste minden egyes szaggató csapásra megremegett, háta véres rúnák pergamenje volt, ám érzéketlen arca immár az Úr gondjaiba került vértanú nyugalmára vallott.

Bevallom, a korbács minden egyes csapására ájulás kerülgetett. Majd sajátos dolog történt. A korbácsolt vadember felemelte lecsüggesztett fejét, tekintete az én szememmel találkozott, és titokzatos, meghitt ismeretségről árulkodott! Mintha egy színpadi szereplő elveszettnek hitt barátját pillantotta volna meg a Királyi Páholyban, s a közönség számára láthatatlanul érzékeltetné a felismerést. Egy tetovált fekete közelített felénk, és nefrittőrét előrántva adta tudtunkra, hogy nem szívesen látott vendégek vagyunk. Tudakozódtam a fogoly bűnének természete felől. – Jer, Adam – karolta át Henry a vállamat. – Bölcs ember nem ártja magát a bestia és prédája dolgába.

November 10-e, vasárnap

Mr. Boerhaave bizalmas gazfickóinak zárt körű társaságában trónolt, akár Lord Anaconda címerkígyói karéjában. Még fel sem keltem, amikor odalent már elkezdődött vasárnapi „ünnepségük”. Beretválkozóvizet keresni indultam, és a kocsmát Kormosokkal tömve találtam: sorukra vártak ama szegény indián leányoknál, kiket Walker tőrbe csalt rögtönzött bordélyában. (Rafael nem szaporította a kicsapongók számát.)

Vasárnap reggeli böjtömet nem szegem meg egy bordélyházban. Henry undora az enyémmel vetekedett, hát mellőztük a reggelit (a szolgálót kétségtelenül párhuzamos szolgálatra kényszerítették), és a kápolna felé vettük lépteinket, hogy böjtünket töretlen hagyva imádkozzunk az Úrhoz.

Kétszáz yardnyi út sem maradt mögöttünk, midőn rádöbbentem, hogy naplómat a Muskétabeli szobámban hagytam az asztalon, láthatóan bárki részeg matróz számára, ki történetesen behatolna. Féltve biztonságát (valamint a magamét, ha naplóm netalán Mr. Boerhaave kezébe kerülne), visszafordultam, hogy ügyesebben rejtsem el. Visszatértemet széles vigyor fogadta, s feltételeztem, hogy én magam vagyok a falra festett ördög, ám ajtómat nyitva ráébredtem a valódi okra: nevezetesen Mr. Boerhaave medvéhez méltó ülepére, meglovagolván aranyhajú szerecsen hercegnőjét az én ágyamban! Mentegetőzött vajon ez az ördögi hollandus? Távolról sem! Magát tekintette sértett félnek, elüvöltvén: – Takarodjon innen, Miszter Firkász, vagy Isten f…ára, kettétöröm azt a komisz jenki tollát!

Felkaptam naplómat, és az összesereglett fehér csőcselék kitörő hahotája, csúfondáros kacaja közepette rontottam le a lépcsőn. Walkernál protestáltam: magánszobáért fizetek, s elvárom, hogy magánszoba maradjon távollétemben is, ám ez a gazfickó csupán egyharmadnyi kedvezményt ajánlott „negyedórányi lovaglásért istállóm legtakarosabb kancáján”! Undorodva vágtam vissza: férj és apa vagyok! S előbb halnék meg, semmint méltóságomat és tisztességemet lealacsonyítsam ragyavert cemendéi bármelyikével. Walker megfenyegetett: „kékre díszíti a szemem alját”, ha még egyszer cemendének merészelem minősíteni tulajdon drága leánykáit. Egy fogatlan kobrakígyó gúnyosan vigyorodott: ha feleséggel és gyermekkel bírni erény, „Nos, Mr. Ewing, én tízszerte vagyok magánál erényesebb!”, és egy láthatatlan kéz egy kupa sert zúdított rám. Visszavonultam, mielőtt a folyadékot szilárdabb küldemény követné.

A kápolna harangja Ocean Bay hívőit szólította, s én a várakozó Henryhez siettem, felejteni igyekezvén a gyalázatot, amelynek szállásomon az imént szemtanúja voltam. A kápolna mint holmi kivénhedt hordó nyikorgott, a gyülekezet létszáma alig haladta meg két kezem ujjainak számát, ám utazó még sivatagi oázisnál nem oltotta hálásabban szomját, mint ahogy Henry és jómagam imádkoztunk aznap reggel. Tíz tél is elmúlt, amióta a lutheránus alapítót kápolnája temetőjében nyugalomra helyezték, és nem akadt még felszentelt követője, ki az oltár uralmát igényelni merészelné. Felekezete tehát keresztyén vallások „csörgőzsákja”. A gyülekezet írástudó fele bibliai passzusokat olvasott, és mi ketten csatlakoztunk a soron levő egy-két zsoltárhoz. Ezen vegyes nyáj „jószágigazgatója”, bizonyos Mr. D’Arnoq a szerény feszület alatt állva felkérte Henryt és jómagamat, hogy hasonló módon vegyünk mi is részt az áhítatban. Emlékezetembe idézvén menekvésemet a múlt heti viharból, Lukács Evangéliomának Nyolcadik részét neveztem meg: És hozzá menvén, felkölték őt, mondván: Mester, Mester, elveszünk! Ő pedig felserkenvén, megdorgálá a szelet és a víznek habjait; és megszűnének, és lőn csendesség.

Henry a Nyolcadik Zsoltárt recitálta oly zengő hangon, akár holmi iskolázott színjátszó: Úrrá tetted őt kezeid munkáin, mindent lábai alá vetettél; Juhokat és mindenféle barmot, és még a mezőnek vadait is; Az ég madarait és a tenger halait, mindent, a mi a tenger ösvényein jár.

A Magnificatot nem játszotta orgonista, csupán a kéményben a szél; kórus nem énekelte a Nunc Dimittist, csak a gyülekező sirályok, s mégis, úgy vélem, elnyerték a Teremtő tetszését. Jobban hasonlítottunk Róma őskeresztyényeire, mint bármely későbbi, arkánummal s drágakövekkel ékes Egyház. Közös ima volt ezután soron. A hívek tetszésük szerint fohászkodtak a burgonyavész eltávoztatásért, egy halott csecsemő lelki üdvéért, egy új halászhajó megáldatásáért, et cetera. Henry hálát adott Chatham-sziget keresztyényeinek irántunk, látogatók iránt tanúsított vendégszeretetükért. Én visszhangoztam érzéseit, továbbá az Úr áldását kértem Tildára, Jacksonra és apósomra hosszú távollétem alatt.

Az istentisztelet után a doktort s jómagamat felettébb szívélyesen szólította meg a gyülekezet egy „oszlopa”, bizonyos Mr. Evans, ki Henryt s engem bemutatott kedves nejének (mindketten megkerülték a siketség okozta hátrányt: csupán az általuk hallani vélt kérdésekre válaszoltak, és csupán az általuk hallani vélt válaszokat fogadták el – számos amerikai ügyvéd alkalmazza e stratagémát), valamint ikerfiainak, Keegannek és Dyfeddnek. Mr. Evans tudtunkra adta, hogy szokása szerint hetenként ebédre invitálja közeli otthonába lelkipásztorunkat, Mr. D’Arnoqot, az utóbbi ugyanis Port Hutton, egy néhány mérföldnyire levő hegyfokon lakik. Vajon mi ketten is megosztanánk-e vasárnapi ebédjüket? Mivel korábban már tájékoztattam Henryt a Muskétában uralkodó Gomorráról, s hallottuk, amint gyomrunk azt kiáltja, „Lázadás!”, hálásan fogadtuk el Evansék kedvességét.

Vendéglátónk tanyája, Ocean Baytől fél mérföldnyire egy szeles, huzatos völgyben, szerény épületnek bizonyult, ám biztonságosnak ama pokoli viharok ellen, melyek oly sok szerencsétlen hajó bordáit törték a közeli szirteken. A fogadószobát irdatlan (lekonyult állkapcsú és álmos szemű) vaddisznófő uralta, az ikrek által tizenhatodik születésnapjukon ejtett zsákmány, valamint egy álmatag ingaóra (többórányi különbséggel a zsebórám által mutatott időtől; merthogy a pontos idő nagybecsű, Új-Zélandról származó importáru). Egy indián béres kémlelt be az ablakon gazdája vendégeire. Soha még toprongyosabb renegadót nem láttam, ám Mr. Evans esküdött rá, hogy a negyedvér – Barnabas – a valaha két lábon járó legfürgébb juhászkutya. Keegan és Dyfedd derék, torzonborz fickók, kik főként a birkák szokásaiban járatosak (a család kétszáz birkát birtokol), mivel egyikük sem járt a „Városban” (a szigetlakók így nevezik Új-Zélandot), sem iskoláztatásban nem részesültek, csupán atyjuktól nyertek bibliai oktatást, minek következtében tűrhetően megtanultak írni-olvasni.

Mrs. Evans elmondta az asztali áldást, én pedig a legkellemesebb (sóval, kukacokkal és káromkodással fűszerezetlen) étkezést élveztem a Bax konzullal és Partridge-ékkel a Beaumont-ban elköltött búcsúvacsorám óta. Mr. D’Arnoq a Chatham-szigeten eltöltött tíz esztendő során kiszolgált hajókról mesélt, Henry pedig Londonban és Polinézián kezelt – jeles és szerény – pácienseinek történeteivel szórakoztatott. Jómagam a temérdek nehézséget írtam le, melyeket ez az amerikai nótárius szenvedett el, miközben egy Kaliforniában kelt végrendelet ausztráliai kedvezményezettjét kutatta. A birkapörköltet és almás gombócot Mr. Evans által a cápavadászokkal megejtett csere során főzött serrel öblítettük le. Keegan és Dyfedd távoztak, hogy az állataik után nézzenek, Mrs. Evans pedig visszavonult konyhai kötelmeihez. Henry megkérdezte, vajon működnek-e jelenleg Chatham-szigeten misszionáriusok, mire Mr. Evans és Mr. D’Arnoq összenézett, és az előbbi tudatta: – Nem, a maorik nem nézik jó szemmel, hogy mi, pakehák túl sok civilizációval rontjuk el a moriorikat.

Kérdésemre, hogy létezik-e olyan betegség, mint a „túl sok civilizáció”, Mr. D’Arnoq így válaszolt: – Ha a Horn-foktól nyugatra nincs Isten, úgy az önök alkotmányában szereplő „Minden ember egyenlőnek született” sem létezik, Mr. Ewing. – A „maori” és „pakeha” elnevezést már megismertem a Prófétanőnek a szigetek öblében történt tartózkodása során, de kértem, tudassák, mit vagy kit jelent a „moriori”. Tudakozódásom a történelem valóságos Pandóra szelencéjét nyitotta ki, részletezve Chatham bennszülöttjeinek hanyatlását és romlását. Pipára gyújtottunk. Mr. D’Arnoq elbeszélése három óra múlva szakadt meg, amikor is indulnia kellett Port Huttra, mielőtt az est homályba vonná a töltésutat. Szóbeli történelme, véleményem szerint, méltó társa egy Defoe vagy egy Melville tollának, és meg is örökítem e lapokon, egy egészséges alvás után, ha Morpheus is úgy akarja.

November 11-e, hétfő

Párás, borús hajnal. Fátyolos az öböl, de Neptunnak hála, az idő kellően enyhe, hogy folytatódjék a Prófétanő javítása. Míg e szavakat írom, helyére emelik a tatárbóc új kosarát.

Kis ideje, amikor Henry és jómagam reggelinket költöttük, Mr. Evans érkezett sebbel-lobbal, sürgetve doktor barátomat, vizsgálná meg elzárkózott szomszédját, bizonyos özvegy Bryden asszonyt, kit egy kavicsos zsombékon vetett le a ló. Mrs. Evans ápolja, ám tart tőle, hogy az özvegyasszony élete veszélyben forog. Henry fogta orvosi táskáját, és késlekedés nélkül távozott. (Felajánlottam, hogy vele tartok, ám Mr. Evans a türelmemet kérte, mivel a páciens szavát vette, hogy orvoson kívül senki sem láthatja tehetetlen állapotában.) E tárgyalások hallatán Walker tudatta velem, hogy a férfinem egyetlen tagja sem lépte át az özvegyasszony küszöbét vagy húsz esztendeje, és szerinte „a frigid vén tehén alkalmasint az utolsókat rúgja, ha engedi, hogy dr. Kuruzsló végigtapogassa”.

Mind a mai napig rejtély, honnan erednek a „rekohui” (ahogy a bennszülöttek nevezik a Chatham-szigeteket) moriorik. Mr. Evans hajlik arra a véleményre, hogy Spanyolhonból elűzött zsidók leszármazottai, tanújelül idézvén horgas orrukat és duzzadt ajkukat. Mr. D’Arnoq kedvenc elmélete, miszerint a moriorik egykori maorik voltak, kiknek kenui ezeken az isten háta mögötti szigeteken szenvedtek hajótörést, a nyelv és a mitológia hasonlóságán alapul, következésképpen a logikának nagyobb hányadát tartalmazza. Annyi mindenesetre bizonyos, hogy elszigetelten töltött évszázadok vagy évezredek során a moriorik éppoly kezdetleges életet éltek, akárcsak vigasztalan rokonaik Van Diemen’s Landen. A csónaképítés mestersége (a szigetek közötti csatornákon való átkelésre használt, kezdetlegesen szőtt tutajokon túl), valamint a hajózás szokása kiveszett. Hogy a földgolyó más földeket is tartalmaz, hogy más lábak is tapodják, arról nem is álmodtak a moriorik. Mi több, nyelvükből hiányzik a „fajta” szó, és a „moriori” egyszerűen „nép”-et jelent. Gazdálkodást nem folytattak, hiszen e szigeteket emlősök nem tapodták, míg arra vetődő cetvadászok szándékosan disznókat nem telepítettek ide, szaporítás céljából. Őseredeti állapotukban a moriorik gyűjtögetők voltak: paua kagylókat szedegettek, alámerültek tengeri rákért, tojásért fosztogatták a madárfészkeket, fókákat döftek le, tengeri moszatot gyűjtöttek, lárvákat és gyökereket ástak ki.

Mindaddig a moriorik csupán a háncsszoknyás, tollköpenyes pogányok helybeli változatai voltak az óceán fehér ember által még felderítetlen, tünedező „vakfoltjain”. Vén Rekohu igénye az egyediségre mindazonáltal sajátos csendes-óceáni hitvallásában rejlik.

Időtlen időktől fogva, a moriorik papi kasztjának diktátuma szerint, aki ember vérét ontja, a maga manáját – becsületét, értékét, rangját és lelkét – öli meg. A persona non gratának egyetlen moriori sem ad menedéket, táplálékot, nem áll szóba vele, sőt éppenséggel nem is látja. Ha a kiközösített gyilkos túléli az első telet, a kétségbeejtő magány általában Cape Youngnak egy odújába száműzi, ahol önkezével vet véget életének.

Vegyük ezt fontolóra, buzdított Mr. D’Arnoq. Kétezer vadember (Mr. Evans becslése szerint) zárja szívébe a Ne ölj parancsot, szóban és tettben, és megalkotnak egy szóbeli „Magna Chartá”-t, hogy másutt ismeretlen összhangot teremtsenek hatvan évszázadra, amióta Ádám megízlelte a Tudás Fájának gyümölcsét. A háború ismeretlen fogalom a moriorik számára, akárcsak a pigmeusoknak a teleszkóp. Béke – nem folytonossági hiány két háború között, hanem hosszú évezredek óta tartó elpusztíthatatlan béke – kormányozza e távoli szigeteket. Ki tagadhatná, hogy Vén Rekohu közelebb esik Morus Utópiájához, mint Versailles és Bécs, Washington és Westminster – vérszomjas királyocskák által kormányozott Haladó államaink? – Itt – kiáltott fel Mr. D’Arnoq –, és csakis itt éltek azok az illékony fantazmagóriák, a húsból-vérből való nemes vademberek! (Henry, midőn visszafelé kaptattunk a Muskétába, bevallotta: – Soha nem tudnám vadak olyan faját „nemesnek” minősíteni, mely túlságosan elmaradott, hogysem egyenesen hajítsa a dárdát.)

Ismételt csapások alatt üveg és béke egyaránt törékenynek bizonyul. A moriorikra az első csapást a brit lobogó mérte, melyet kerek ötven esztendeje plántált a Skirmish-öböl talajába György király nevében Broughton hadnagy, Őfelsége Chatham cirkálójáról. Három év múltán Broughton felfedezése elérte Sydney és London térképkereskedőit, és egy maroknyi szabad telepes (kiknek számát Mr. Evans atyja is szaporította), hajótörött tengerész, és „a bebörtönöztetésük feltételei fölött az Új-Dél-Wales Gyarmatügyi Hivatalával egyet nem értő elítélt” tököt, hagymát, kukoricát és sárgarépát kezdett ott termeszteni. Ezeket eladták rászoruló fókavadászoknak – újabb csapás a moriorik függetlenségére, meghiúsítván a bennszülöttek jólétet illető reményeit, amikor fókák vérével festették vörösre a part menti vizeket. (Mr. D’Arnoq a következő matematikával illusztrálta a hasznot: egyetlen fókabőrért tizenöt shillinget adtak Cantonban, és azok a fókavadász pionírok kétezernél is több bőrt gyűjtöttek össze hajónként!) Néhány év múlva már csak a külső sziklákon akadtak fókák, és a „fókavadászok” is burgonyát termeltek, birkát és disznót neveltek olyan arányban, hogy a Chatham-szigetek mára elnyerték „A Csendes-óceán Kertje” nevet. Ezek az újsütetű gazdák a talajt bozóttűzzel tisztítják, amely sok évszakon át parázslik a tőzeg alatt, és száraz időszakokban kitörve újabb vészt kelt.

A moriorikra a harmadik csapást a cetvadászok mérték, akik tekintélyes számban kötöttek ki Ocean Bay, Waitangi, Owenga és Te Whakaru partjánál hajójavítás, a készletek feltöltése és pihenés céljából. A cethalászhajók macskái és patkányai az egyiptomi dögvész módjára terjedtek el, és felfalták a földön fészkelő madarakat, amelyek tojásai nagyra becsült táplálékát jelentették a morioriknak. Negyedszerre pedig a sötétebb fajokat tizedelő, a fehér civilizáció közeledésével együtt járó különféle nyavalyák tovább apasztották a bennszülöttek számát.

Mindeme balszerencsét azonban eltűrték volna a moriorik, ha nem jön Új-Zélandra a Chatham-szigeteket mint az angolnában bővelkedő lagúnák, kagylóval bélelt öblök és sem harcot, sem fegyvert nem ismerő lakosok valóságos Kánaánját lefestő híre. Ngati Tama és Ngati Mutunga, a Taranaki Te Ati Awa maorik két törzse fülének (a maori leszármazástannak, biztosít bennünket Mr. D’Arnoq, minden ága-boga legalább annyira bonyolult, mint az európai nemesség által oly nagy tiszteletben részesített családfáké, mi több, ezen írástudatlan faj bármelyik fia egy szempillantás alatt feleleveníti nagyatyja nagyatyjának nevét és rangját) e hírek kárpótlást ígértek a legutóbbi „Muskéta Háborúk” során elveszített birtokrészekért. Kémeket küldtek ki, hogy tapuk meggyalázása és szent helyek bemocskolása által tegyék próbára a moriorik kurázsiját. E provokációkra a moriorik a Mi Urunk tanítása szerint válaszoltak: „odatartották másik orcájukat”, és az Új-Zélandra visszatérő behatolók igazolták a moriorik látszólagos pipogyaságát. A tetovált maori konkvisztádorok egyárbócos hajóhadukat a Rodney brigg kapitányánál, Harewoodnál találták meg, aki 1835 végső hónapjaiban beleegyezett, hogy kétszeri fordulóval átszállít kilencszáz maorit és hét hadikenut, vetőburgonya, lőfegyverek, disznók, nagy mennyiségű tisztított len, valamint egy ágyú fejében. (Mr. D’Arnoq öt esztendeje akadt a nincstelen Harewoodra Bay of Islands egy csapszékében. Kezdetben tagadta, hogy ő volna a Rodney Harewoodja, majd esküdözött, hogy erőszak hatására szállította a feketéket, de nem derült ki, miféle erőszakot alkalmaztak ellene.)

A Rodney novemberben futott ki Port Nicholasból, ám pogány rakománya, ötszáz férfi, asszony és gyermek, összezsúfolva a hajófenékben a hatnapos úton, ürülékben fulladozva, tengeri betegségtől sújtva, a legcsekélyebb vízmennyiségtől is megfosztva, oly legyengült állapotban ért partot a Whangatete földnyelven, hogy ha akarták volna, még a moriorik is lemészárolhatták volna marcona testvéreiket. A jó szamaritánusok azonban inkább egyre szűkösebb javaik megosztását, a beteg és haldokló maorik ápolását választották a manájuk pusztulásával fenyegető vérontás helyett. – Maorik már máskor is látogattak Rekohura – magyarázta Mr. D’Arnoq –, ám minden alkalommal távoztak, a moriorik tehát úgy vélhették, a gyarmatosítók hasonlóképpen békén hagyják őket.

A moriorik nagylelkűsége akkor nyerte el jutalmát, amikor Harewood kapitány további négyszáz maorival tért vissza Új-Zélandról. Az idegenek ezúttal a takahi nevében formáltak igényt Chathamre – e maori szertartás így fordítható: „a föld bejárása annak birtoklása végett”. Vén Rekohut tehát ily módon osztották fel, és a morioriknak tudtára adták, hogy immár maori alattvalók. December elején, midőn vagy tucatnyi őslakos protestált, amúgy mellékesen lemészárolták őket szekercével. A maorik az angolok méltó tanítványainak bizonyultak „a gyarmatosítás sötét művészetében”.

Chatham szigetének keleti részén jókora sós mocsaras lagúna terül el, Te Whanga, kis híján beltenger, ám termékennyé teszi a Te Awapatikinél a lagúna „ajkán” bezúduló dagály. Tizennégy esztendeje a moriori férfiak tanácskozást tartottak e megszentelt talajon. A három napig tartó vita egyetlen kérdést volt hivatott eldönteni: vajon a maori vér ontása lerombolja-e az ember manáját? Fiatalabb férfiak állították, miszerint a béke hitvallása nem foglalja magába az idegen kannibálokat, akikről őseiknek nem volt tudomása. Ha a moriori nem öl: megölik. Az idősebbek békülést sürgettek, hiszen amíg a moriorik megőrzik manájukat földjükkel, isteneik és őseik megóvják törzsüket minden bajtól. – Öleld meg ellenségedet – biztattak az öregek –, így megelőzöd, hogy lesújtson rád. („Öleld meg ellenségedet – elménckedett Henry –, így megérzed, amint tőre a vesédet csiklandja.”)

Az öregek győztek, de ez édeskeveset számított. – Ha kevés a számbeli fölény – mondta nekünk Mr. D’Arnoq –, a maori úgy tesz szert előnyre, hogy elsőnek és legkeményebben sújt le, mit sok szerencsétlen brit és francia tanúsíthat sírjából. – A Ngati Tama és a Ngai Mutunga törzsek maguk tanácskoztak. A moriori férfinép parlamentjéből kelepcébe tért vissza, és minden lidércnyomást meghaladó gyalázat következett: mészárlás, felperzselt falvak, erőszak, férfiak és nők sora felnyársalva a parton, odúkban rejtőző gyermekek, akiket vadászkutyák szimatoltak ki és szaggattak szét. Néhány főnök a másnapra is gondolt, s csak annyi moriorit mészárolt le, hogy az életben hagyottakba kellő rettegő engedelmességet oltson. Más törzsfők ennyire sem fogták vissza magukat. A waitangi parton ötven moriorit fejeztek le, csontoztak ki, bugyoláltak lenlevelekbe, majd egy óriás agyagkemencében jamgyökérrel és édesburgonyával megsütötték őket. Vén Rekohun az utolsó naplementét még látó moriorik fele sem élte meg a maori napkeltét. (– Immár száznál is kevesebb a tiszta vérű moriorik száma – gyászolt Mr. D’Arnoq. – Papíron a Brit Korona ezeket évekkel ezelőtt felszabadította a rabszolgaság igájából, ám a maorik fittyet hánynak a papírnak. Egyheti hajózásra vagyunk a Kormányzói Háztól, és Chathamen nem tart helyőrséget Őfelsége.)

– Miért nem fogták vissza a maorik kezét a fehérek a tömeggyilkosság során? – tudakoltam.

Mr. Evans már nem aludt, s feleannyira sem süket, mint hittem.

– Látott már valaha vérgőzös agyú maori harcost, Mr. Ewing?

Tagadólag válaszoltam.

– De vérgőzös cápát nemde látott már?

Igenlően válaszoltam.

– Megközelítő állapot. Képzeljen el egy cápáktól hemzsegő sekélyesben vergődő, vérző borjút. Mit tenne – távol marad a víztől, avagy megkísérli megfékezni a cápák állkapcsát? Ilyen volt a választásunk. Ó, segítettünk mi a néhányon, ki ajtónkhoz menekült – Barnabas pásztorunk volt ezek egyike –, de ha kilépünk aznap éjjel azon az ajtón, minket ugyan nem látnak többé. Ne feledje, mi, fehérek ötven főt sem számláltunk akkoriban Chathamen. És mindenestül kilencszáz főt a maorik. A maori elviseli a pakehát, Mr. Ewing, de megvetnek bennünket. Ezt sose feledje.

Mi lehet ebből a tanulság? A béke, bár a mi Urunk kedveli, csupán akkor főerény, ha szomszédjaid osztoznak lelkiismeretedben.

Este

Mr. D’Arnoq neve nem örvend népszerűségnek a Muskétában. – Fehér-fekete, kevert vérű korcs – mondta nekem Walker. – Senki sem tudja, mi is valójában. – Suggs, a pult alatt meghúzódó félkarú pásztor esküdözött, miszerint ismerősünk álnéven itt rejtőző bonapartista generális. Valaki más arra esküdött, hogy polák.

A „moriori” név sem örvend közkedveltségnek. Egy részeg maori mulattól úgy értesültem, hogy az őslakosok teljes történelmét az a „bolond vén lutheránus” álmodta, Mr. D’Arnoq pedig csupán azért hirdeti moriori evangéliumát, hogy törvényesítse a maga csalárd igényét a maorikkal, Chatham jogos birtokosaival szemben, kik időtlen idők óta közlekednek itt kenuikkal! James Coffee disznótenyésztő szerint a maorik szolgálatot tettek a fehér embernek, kiirtva a besték egy másik faját, hogy helyet teremtsenek nekünk, és hozzáfűzte: az oroszok arra tanítják a kozákokat, hogy hasonló módon „puhítsák meg a szibériai irhát”.

Küldetésünk a fekete fajok megtérítése és civilizálása kellene legyen, protestáltam, nem pedig a kiirtásuk, hiszen őket is Isten teremtette. A csapszék valamennyi jelenlevője támadások sorozatát zúdította rám „szentimentális jenki handabandázásom” miatt. – Arra se méltó még a legkülönbjük sem, hogy disznó módjára dögöljön meg! – ordította valamelyikük. – Egyetlen evangéliomot ismernek a feketék – a rohadt korbács evangéliomát! – Egy másik: – Mi, britek a magunk birodalmában eltöröltük a rabszolgaságot – ezzel egyetlen amerikai sem dicsekedhet!

Henry álláspontja, hogy mást ne mondjak, kétértelmű. – Misszionáriusokkal való sokévi munkálkodás után kénytelen vagyok arra a következtetésre jutni, miszerint igyekezetük csupán meghosszabbítja tíz vagy húsz esztendővel egy halódó faj végvonaglását. Az irgalmas szántóvető lelövi a szolgálatból kiöregedett derék lovát. Nekünk, filantrópoknak, vajon nem kötelességünk-e hasonló módon enyhíteni a vadak szenvedését kiirtásuk siettetésével? Gondolj csak az indiánjaitokra, Adam, gondolj a szerződésekre, melyeket ti, amerikaiak újból és újból visszavontok és megszegtek. Nem emberségesebb, s vajon nem őszintébb-e egyszerűen kupán vágni, s ezzel elintézni őket?

Ahány ember, annyi igazság. Olykor-olykor megpillantok egy igazabb Igazságot, önnön tökéletlen tükörképében rejtekezve, ám ahogy megközelítem, megmoccan, és mélyebbre merül az eretnekség tüskés mocsarába.