Table of Contents

- Köszönetnyilvánítás D.C.-nek

- Ki kicsoda ebben a történetben?

- Széljegyzet Oliviától:

- Leélhetsz egy életet bárkivel anélkül, hogy tudnád,

- valójában kivel élsz együtt!

- 1983. szeptember 10.

- 1984. június 25.

- 1985. január 9.

- 1986. február 3.

- 1987. március 3.

- NÉGY ÉVVEL KÉSŐBB…

- 1992. január 10.

- 1993. április 01.

- 1994. január 13.

- 1995. január 3.

- 1996. február 19.

- 1997. január 6.

- 1998. június 15.

- 1999. június 28.

- 2000. január 6.

- 2001. január 3.

- 2002. június 16.

- 2003. március 9.

- 2004. április 19.

- A Helma Kiadó ajánlata

Sütő Éva

MEGGYÖTÖRVE

Ne higgy a holtaknak!

Olivia Fox naplója

3. rész

Sütő Éva

MEGGYÖTÖRVE

Ne higgy a holtaknak!

Olivia Fox naplója

3. rész

© Sütő Éva 2025. 01. 21.

Magyarországon kiadja a

HELMA Kiadó

A könyvet kiadja Magyarországon a HELMA Kiadó

Cím: 8630 Balatonboglár, Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30) 499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője: Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2025. 01. 21.

ISBN 978-963-639-776-0

Copyright

Borítóterv: Pálinkás Angéla ötlete alapján Szopos Katalin

Bétaolvasók: Szőllősi Tünde, K. Kormos Noémi

Előolvasók: Nagy Dóra, Menyhei Mónika, Pálinkás Angéla

A szerző elérhetősége: sutoeva7@gmail.com

Facebook:

https://web.facebook.com/profile.php?id=61564522241884

Szerzői jog – Copyright: 2024 by © Sütő Éva

Minden jog fenntartva – All right reserved

Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy – visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, és a hivatalos promoter, aki rövid szakaszokat idézhet belőle. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

TARTALOMJEGYZÉK

Köszönetnyilvánítás D.C.-nek

Ki kicsoda ebben a történetben?

Széljegyzet Oliviától:

Leélhetsz egy életet bárkivel anélkül, hogy tudnád,

valójában kivel élsz együtt!

1983. szeptember 10.

1984. június 25.

1985. január 9.

1986. február 3.

1987. március 3.

NÉGY ÉVVEL KÉSŐBB…

1992. január 10.

1993. április 01.

1994. január 13.

1995. január 3.

1996. február 19.

1997. január 6.

1998. június 15.

1999. június 28.

2000. január 6.

2001. január 3.

2002. június 16.

2003. március 9.

2004. április 19.

A Helma Kiadó ajánlata

Igaz történet alapján

Köszönetnyilvánítás D.C.-nek

Az egyezség

Útközben nem szólt egy szót sem hozzám. Amikor két sarokkal odébb megérkeztünk, nyitotta a kaput, majd a liftajtót. A negyedik emeleten lakott.

– Oda tedd! – dirigált, mintha egy alkalmazottja lettem volna.

Odacsaptam a szatyrokat az asztalhoz.

– Egyébként meg szívesen! – mormogtam az orrom alatt dühösen.

Erre elnevette magát.

– Van benned spiritusz! Ez tetszik nekem! Itt laksz valahol?

– Nem. Albérletet néztem.

– Nem járhattál nagy sikerrel, ha három csokit vettél magadnak! Mi volt a gond?

– Nem mondta a tulaj, hogy osztoznom kell a szobán.

– A szobán? Kivel? – döbbent meg egy pillanatra.

– Csótányékkal, Hangyáékkal, Poloskáékkal…

– D.C. vagyok! – nyújtotta a kezét határozottan. – Nálam is van egy kiadó szoba, és garantáltan egyedül tudsz lenni, ha magadra zárod az ajtót. Mutatom!

Aztán mondott egy olyan alacsony árat, hogy csak pislogtam.

– Mielőtt agyalni kezdenél: nem vagyok rászorulva a pénzre, de elvből nem adok ingyen senkinek, semmit. Aztán meg, jól esik beszélgetni néha valakivel. Te értelmesnek látszol, hallgatni is tudsz, és nekem ennyi elég. Végül, nem tudom, meddig maradok, vagy mikor adom el a lakást. Tehát neked sem ígérek semmit. Szólok, amikor megyek, és amikor neked is menned kell. Na, beköltözöl?

Igen, beköltöztem. Még azon a hétvégén.

Ki kicsoda ebben a történetben?

Olivia Fox: övé a napló, ami végig kíséri az életét

Vivien Fox: Olivia anyja, védőügyvéd

Dalton Fox: Olivia apja, rendőrkapitány

Evelyn: háztartási alkalmazott

Elena/Léna: Evelyn utódja

Olivia Fox: David Rossi felesége

Florian, Dalton, Vivien és Anna: Olivia és David gyerekei

Sophia: Dalton Rossi menyasszonya

Matilda: Florian Rossi barátnője

Ria: Olivia legjobb barátnője

Maria és John: Ria szülei

Dalton Fox, (Olivia apja,): Ria első férje,

Stefan: Dalton és Ria közös gyereke

A főorvos: Ria második férje

Lily: A főorvos és Ria közös gyereke

Arnold: Ria harmadik férje, gyerek nem született

Donald: Ria negyedik férje,

Donald Junior: Donald fia

Inka: Donald és Ria közös gyereke

James: Dalton Fox helyettese és jóbarátja

Dorina Minszkij: James felesége

Csillag: Dorina lánya, az apja Fabio Rossi

Michael Andreas Minszkij: Dorina apja, kétes hírű vállalkozó

Dolly Minszkij: Dorina anyja, kétes hírű feleség

Fabio Rossi: a helyi kisfőnök, a legidősebb Rossi fiú, még börtönben

Mirtill, Csillag, Bill és John: Fabio gyerekei

Kevin Rossi: a középső testvér

David Rossi: a legfiatalabb testvér (Olivia férje)

Helen Rossi: az anyjuk

Donna, Emma, Jenny: Olivia barátai az előzetesben és utána is

Logan: Donna férje (Ausztráliában)

Jenna: Donna és Logan közös gyereke

Peter: szakács a rendőrségi kantinban, felesége Emma lesz

Vick: rendőr Dalton Foxnál, felesége: Jenny (kislánya: Mary) közös gyerekük: Dany

Willy: rendőr Dalton Foxnál

Olga: Willy felesége,

Mirtill: a kislányuk

Hanna: Willy második felesége, Hanna kisfia Patrick, első közös gyerekük: Max

Ida: kirendelt rendőrségi pszichológus

Andreas Titti: Olivia ügyvédje

Violet: nővér, és második esélyes

Paul: James fogadott apja, kertész és mindenes Oliviánál

Ivy: Donna utódja a nonprofit cégnél

Penge és Ugly: Fabio Rossi társai

Melissa: fiatal rendőrnő, Olivia „privát” testőre

Jola: bentlakó babysitter Csillag mellett

Széljegyzet Oliviától:

Leélhetsz egy életet bárkivel anélkül, hogy tudnád,

valójában kivel élsz együtt!

1983. szeptember 10.

Rég nevettünk annyit Daviddel, mint az elmúlt bő két hónapban, pedig esténként olyan fáradtak voltunk, hogy sokszor elaludtunk, amíg a másikunk fogat mosott.

Az én gyönyörű pasim egy kibaszott hónap alatt megcsinálta az első műhelyt, ami csak autójavítással meg a hozzá tartozó dolgokkal foglalkozik. Egy nagy dobása volt máris, vásárolt egy speciális festőkamrát meg kemencét, ahol bármilyen egyedi festést megcsinálnak autóra és motorra, de még bukósisakra, sőt, kerékpárok fém részéreire is. Már a nyitás napján akkora volt a tolongás, hogy hetekre előre betelt a naptár. A másik épületet két részre osztotta: egyikben autókat fognak építeni, egyedi megrendelésre, a másik felében meg az ő saját kis „csoda–csináló” műhelye lesz.

A régi kollégák, amikor meglátták a kamerákat mindenhol, rögtön elvesztették a lelkesedésüket. Látták, hogy David baromi komolyan vesz mindent. Igaz, a legmodernebb, legjobb minőségű szerszámokat szerezte be Németországból meg Japánból is, úgyhogy még szép, hogy nem szeretné, ha ellopkodnák!

Viszont a Hope–házas csapatból lett recepciósa, két srác mesteri rajzokat készített az autók meg motorok dekorálásához, de a festőkamrát egy darabig még ő kezelte egyedül. Aztán az egyik művésze beletanult ebbe is. Végül három szerelő a szomszéd városból csatlakozott hozzá. Fiatalok voltak, lelkesek, és az egyikük ugyancsak jó ötleteket hozott magával.

A munkaszerződés kőkemény, a feltételek is, nem enged hibázni senkit, viszont olyan fizetést ad, hogy attól mindenkinek elkerekedik a szeme. Esküvő előtt már meg volt a helyettese is, az az idősebb szaki, akiről apa is beszélt. Nagyon jól kiegészítették egymást. Könyvelő és jogász, ugyanaz, mint akivel a nonprofit cég is dolgozik. Kellettek is, mert az első

hónapban kapott mindenféle ellenőrzést, de aztán leszoktak róla, mert u-

nalmas volt mindig bevallani, hogy minden rendben van.

Én az esküvőt szerveztem ezerrel. Meg a lakásba vásároltam a maradék kényelmi dolgokat. Jenny varrta a ruhámat, aztán közös erőfeszítéssel elcipeltük a fiúkat frakkot venni. Ha nekem kötelező az esküvői ruha, nekik legyen kötelező a frakk! Annyira készült mindenki, meg rohangált ezer felé, hogy elfelejtettünk bejelentkezni az anyakönyvi hivatalba, meg a templomba. Donna intézte a meghívókat, és akkor derült ki, hogy nincs időpontunk, amikor meg akarta írni a szöveget.

Apu meg James minden kapcsolatát bevetette, hogy kapjunk augusztus huszadikára időpontot mind a két helyre. A tisztelendő atyának még azt sem tudtuk megmondani, ki milyen vallású. Illetve apu tudta, hogy én nem lettem megkeresztelve, csak ezt „elfelejtette” hozzátenni. Végül megkérdeztük, mire lenne szüksége a templomnak, merthogy Jézus koporsóját sem őrizték ingyen, így aztán cserébe a külső festésért meg két helyen a tető kijavításáért, valamint némi készpénzért a perselybe (amit rögtön ki is kapott belőle, ahogy hátat fordítottunk), eltekintett a tisztelendő úr az össze papírunktól. Megígértük, hogy ha szép és rövid lesz a ceremónia, akkor mindenki kezében lesz pár dollár, adakozásra, amikor kifelé megyünk, az esküvő után. Ez szemmel láthatóan meggyőzte a tisztelendő atyát a szándékaink tisztességéről és komolyságáról.

Az önkormányzat kicsit necces volt, mert aznap óránként mentek az esküvők, úgyhogy feldobtam, hogy mi lenne, ha az átépített házunk lapos tetőteraszán lenne a ceremónia, amit egyébként is nyári terasznak hagytunk meg. Ha nagyon muszáj, tudunk sátrat tenni oda is, de bíztam benne, hogy az időjárás a kegyeibe fogad.

Végül a polgármester azt mondta, hogy apura való tekintettel ő maga végzi el az esketést, de cserébe elvárja, hogy a családdal együtt meghívást kapjon a buliba.

Nagy kaland! Negyven ember, vagy negyvenöt, az már nem számít! Jöjjenek, csak legyen meg az esküvő!

David szétröhögte magát, amikor elmeséltem, hogy milyen kalandokon vagyok túl.

Mindez semmi nem volt ahhoz képest, ami a kaja-fronton várt rám. Amikor már képtelen voltam több ételt és süteményt megkóstolni, amit Emma és Peter tett elém, a döntésről már nem is beszélve, akkor azt mondtam, rájuk bízok mindent, csak senki ne maradjon éhes. Felcsillant a szemük, és már bele se akartam gondolni, mi lesz ennek a vége. Valószínűleg esküvő után három hétig még a kutyák is a lagzis maradékot fogják enni.

A legnagyobb dilemmánk mégis az volt, hogy küldjünk–e meghívót Fabiónak vagy sem. Miből lesz a nagyobb balhé? Abban szinte teljesen biztosan voltunk, hogy senki nem merné aláírni a papírokat, hogy elhozzák őt ide a börtönből, ugyanakkor mégiscsak David egyetlen élő rokona, az édestestvére, persze, Mirtillt leszámítva. Végül úgy döntöttünk, kap egy meghívót, vegyük emberszámba, akár megérdemli, akár nem! Sőt, apa megígérte, elintézi, hogy kaját meg süteményt is kaphasson, még aznap, az esküvői menüből. Emmáék majd úgy csomagolnak, hogy az ne romoljon meg az úton, az egyik kisrendőr meg elviszi. Később majd kap az esküvői képekből is. Érezze magát családtagnak.

Csak meg ne bánjuk!

Huszadikán reggel kényelmesen ébredeztünk Daviddel, amikor megcsörrent a telefonunk. Még nem volt kedvünk a külvilághoz, így hagytuk, hogy az üzenetrögzítőre menjen a hívás. Apu volt, hogy Jenny üzeni, egy óra múlva itt lesz az esküvői ruhámmal, addig rúgjam ki Davidet a szobából. Mert az oké, hogy együtt aludtunk az esküvő előtt, de örülne, ha a ruhát csak a ceremónián látná, mint más, rendes vőlegény.

Még pihegtünk a „jó reggelt” orgazmustól, amikor jött a második hívás, ezúttal Emmától, hogy csipkedjük magunkat, és menjünk végre reggelizni. Daviddel összenevettünk és indultunk a fürdőszobába, amikor megint megszólalt a telefon. Odaléptem, és rátenyereltem a kihangosítóra.

– Most ki vagy és mit akarsz? Felkeltünk, mindjárt reggelizünk, aztán öltözünk. Adjatok már tíz perc nyugit! – nevettem.

– De jó hallani, hogy ilyen vidám a hangod, Mókuska! Vagy inkább hívjalak ma délutántól sógorasszonynak?

Megdermedtem. Mozdulni sem bírtam az asztal mellől. Még jó, hogy Davidben több erő volt, mint bennem. Mellém lépett, átölelt.

– Szia, bátyó! Bizony jó lenne, ha mostantól sógorasszonynak hívnád Oliviát, vagy csak egyszerűen szólítsd a nevén. Minek köszönhetjük a hívásodat?

– Nyugi, öcsi, csak meg akartam köszönni, a meghívót. Az ismert okok miatt ugyan személyesen nem tudok megjelenni, de küldtem ajándékokat nektek!

– Féljünk? – kérdezte flegmán David, de ahogy hozzásimultam, éreztem, hogy a szíve majd kiugrik a mellkasából.

– Nyugi, nem kell félni! Nem vagyok én akkora pszichopata, mint amekkorának tartotok! Ahogy mondtam, értékelem, hogy meghívtatok annak ellenére, hogy tudtátok jól, nem leszek ott. Értékelem a gesztust, öcsi! Ahogy azt is, hogy már többször is a véredet adtad értem! Ennek köszönhetően még mindig élek! Na, de tényleg csak azért hívtalak, hogy gratuláljak nektek! Remélem, a lagzis kajából is kapok! Az ajándékaimat ráértek később megköszönni!

Ezzel letette a telefont. Nekem remegett kezem–lábam. David magához ölelt, a hajam, meg a hátam simogatta, úgy csitítgatott.

Apu fülig érő szájjal nyitott be, aztán már csak káromkodott, mint egy kocsis, amikor David elmondta, mi történt.

– Tudod, Dalton, még azt sem mondhatom, hogy fenyegető volt, vagy különösebben szemtelen. Amíg nem tudjuk, mi az ajándék, még csak nem is utálhatom! Viszont Oliviám teljesen kész van. Megtennéd, hogy hozol neki egy pohár jó hideg sört?

– Inkább valami erősebbet hoznék – nézett rám apa.

– Bélelt kávé! Arra van most szükségem, apuci! Egy hatalmas bögre kávét küldj fel, pici vodkával bélelve – tettem hozzá, mert láttam, hogy David nem érti. – Vagy ne is annyira picit. Az most elég lesz, hogy magamhoz térjek. Meg kell egy alapos zuhany. Kérd meg Jennyt, hogy várjon egy kicsit, légyszi. Utána ígérem, időben kész leszek! Miattam nem fogunk elkésni a templomból. Öltöztesse fel addig Maryt, meg készüljenek el a lányok.

David egy másodpercre sem engedett el.

Beálltunk a zuhany alá, kisimogatta az arcomból a hajam, aztán megmosta, finoman megmasszírozta a fejbőröm, leöblítette a hajam, majd megmosdatott, mint egy gyereket.

Megint a karjaiba zárt, miközben záporozott ránk a melegvíz. Végre megnyugodtam.

– Annyira sajnálom, hogy így kiborultam! De minden alkalommal, amikor meghallom a hangját, csak arra tudok gondolni, hogy most mi rossz fog történni velünk – néztem Davidre még mindig könnyes szemekkel.

– Tudom, szerelmem! Láttam az arcodon, ahogy elsápadtál. Attól féltem, összeesel a telefon mellett. Talán mégis jó döntés volt, hogy elküldtük azt a rohadt meghívót. Igaz, normális helyzetben illett volna személyesen odaadni neki, de arra még én sem vagyok képes, hogy lássam őt. Pedig nekem kevesebbet ártott, mint neked. De talán felfogta, hogy a saját érdekében jobb, ha megpróbál békét kötni velünk.

– Apa is ezt mondja. Én azért még félek egy kicsit!

– Ne félj, Olivia, hiszen most már itt vagyok neked én is! Daltonnal együtt meg tudunk védeni mindentől és mindenkitől! Csak bízz bennünk!

(Utólagos széljegyzet Oliviától: Ahogy azt Móricka elképzelte!)

Mire kimentünk a fürdőszobából, már ott várt a „bélelt” kávé, meg tálcán a reggeli. Kellett még ez a kis idő, hogy mosolyogni is tudjunk, úgyhogy akárki hozta fel, nagy jót tett vele. A házivonalon hívtuk apát, hogy velünk most már minden rendben, még tíz perc, és David megy hozzájuk átöltözni. Mert a fiúk náluk, a lányok meg nálunk cseréltünk ruhát.

Mivel délelőtt tizenegy órát választottuk a templomi esküvőhöz, előtte fél órával el kellett indulni. Elsétálhattunk volna gyalog is, de én azt kértem, menjünk autóval. Nem akartam megkockáztatni, hogy valaki akár egy rossz szóval illesse Davidet, vagy engem, mert akkor rögtön vége lett volna mindenféle jó hangulatnak.

Tíz perccel korábban érkeztünk, a vendégek többsége már bent ült. Velünk együtt érkezett egy másik autó, amiből egy óriási virágkaput emeltek ki és tettek a templomi ajtó elé, a legfelső lépcsőfokra.

Fehér liliomból készült virágkaput.

Apu elsápadt, David halkan szentségelt. Most én voltam észnél, vagy jót tett a vodkás kávé, mert mielőtt bármit szóltak volna, azt mondtam jó hangosan, hogy a szállítók, de még a késve érkező Dorina is jól hallhassa:

– Milyen szép gesztus! Nekem eszembe se jutott, hogy idekintre is tetessek virágot! Kár, hogy akitől kaptuk, az nem lehet itt, hogy lássa, mekkora örömet okozott ezzel nekünk! James, készítenél néhány fotót még most, amíg ilyen szép, élénkek a virágok? Gyere, szívem, mutasd meg, mennyire szeretsz engem!

A virágkapu alá álltunk, szembefordultam Daviddel és mosolyogva súgtam neki.

– Csak rám figyelj! Emlékszel még a tejszínhabos éjszakánkra? Betettem a bőröndbe is néhány flakonnal!

James bőszen csattogtatta a fényképezőgépet, és közben az említett éjszaka széles mosolyt csalt David arcára. Ez volt a célom. Reméltem, hogy legalább egy fénykép majd tökéletesen visszaadja a boldogságunkat a fehér liliomkapu alatt.

Aztán David bement a fiúkkal, én Maryvel meg apuval maradtam kint, meg a hivatásos fotóssal és videóssal. Jenny intett, hogy indulhatunk. Mary most már a három és fél évesek komolyságával szórta a papírszirmokat, és bár már nem sikkantgatott, de most meg aranyosan riszálta a fenekét, mert igazi pörgős szoknya volt rajta.

A tisztelendő atya beváltotta az ígéretét, a ceremónia alig félórás volt, nélkülözött mindenféle hegyibeszédet. Kimondtuk az igent, elmondtuk a fogadalmat, megcsókoltuk egymást, aztán kivonultunk. Kifelé menet mindenki adakozott az egyháznak, aki lehetővé tette, hogy mindenféle okmányok nélkül is áldását adja ránk. Bár, ha jobban belegondolok, annyi pénzért már saját egyházat is nyithattunk volna.

Nagy levegőt vettünk, és jött a fotózkodás a templom előtt.

A virágkapu még mindig ott díszelgett. Akik nem ismerték a fehér liliom történetét, azok persze dicsérték orrba–szájba, hogy micsoda gyönyörűség, hogy mennyire feldobja majd a képeket. Én meg odasúgtam Davidnek:

– Csak gondolj a tejszínhabra, szerelmem, és mindjárt őszinte lesz a mosolyod!

Ria is valami hasonlót mondhatott apunak, mert szinte egyszerre robbant ki belőlük a nevetés. Biztos voltam benne, hogy lesz olyan kép, ahol mindannyian önfeledten vigyorgunk, és ezt akár ki is nagyíttatom Fabiónak. Ha kell, életnagyságúra.

Délre otthon voltunk. Emmának meg Peternek köszönhetően frissítők, falatkák, aprósütemény várt mindenkit fent, a tetőteraszon, amit egy paravánnal választottak ketté. Azt majd akkor nyitják meg, amikor jön a polgári esküvő, kettőkor.

Nekem még egy meglepetésem volt Davidnek. A templomban egy nagyon elegáns csipkeruha volt rajtam, ami Isten házába való. A polgári esküvőre viszont Jenny készített egy dögös, rövid ruhát, ami már nem hófehér volt, hanem halványkék, a derekán sötétkék hímzéssel, hozzá sötétkék cipő és csokor helyett kistáska a kezembe. Felül szűk és ujjatlan, deréktól meg „A” vonalban bővült, és leért egészen a térdem fölé. Szexi volt, de mégsem közönséges. Ebben már lehetett bulizni, kajálni, táncolni is később. A hajamat egyszerű lófarokba fogtam, mert piszok meleg lett délutánra. A fiúk is megszabadultak a frakktól, és zakó meg nyakkendő nélkül, nadrág, ing és mellény volt csak rajtuk. A felső gombokat is kigombolta Jenny az ingjükön, amiért külön hálásak voltak neki, élükön a polgármesterrel, akin egyébként is volt jó húsz–harminc kiló felesleg, és kegyetlenül izzadt a fekete színű öltönyében.

Fél kettőkor mentem le a szobámba felvenni a bulizós menyasszonyi ruhámat, ahogy Jennyvel neveztük. Aztán kettő előtt öt perccel lejött értem apa. Még egyszer átadott Davidnek, most már végérvényesen.

A polgármester aranyos volt, vicces, közvetlen, a szertartás is hamar véget ért, aztán jöttek a gratulációk. Mivel még egy bélelt kávét benyomtam ebéd után, nekem nem esett nehezemre mindenkire mosolyogni, még Dorinára is vigyorogtam. Leszartam az egész világot!

Végre mindenki lecuccolt a medencéhez, én szó szerint elraboltam a férjem, és lezavartunk egy gyors menetet, csak, hogy megpecsételjük a házasságunkat. Aztán vigyorogva csatlakoztunk a többiekhez.

A gyerekek már lubickoltak, néhány felnőtt is lógatta a lábát a hűsítő vízbe. Mi pedig megadtuk az alaphangulatot a délutánnak: mezítláb, kézen fogva, indián üvöltést hallatva ugrottunk a medencébe.

James volt az első, aki követett minket, bár ő előbb fürdőgatyára vetkőzött. Aztán én is rájöttem, hogy elfelejtettem felvenni a ruhám alá az úszódresszemet, ami eltakarja a sebhelyemet az oldalamon. Szóltam Davidnek, hogy felmegyek átöltözni, persze azonnal kapott az alkalmon, és elkísért. Aztán meg jól kihasználtuk, hogy a ház már elcsendesült, és újból megszeretgettük egymást.

Emmáék folyamatosan kínálták az ételeket, süteményeket, két bárpultot állítottak fel a medencénél, így senkinek nem kellett soha várakozni az italára. Aztán hat körül betolták az esküvői tortát is. Három emeletes volt, alul a hagyományos csokitorta, felette a fehércsokis változat, és a legtetején egy keserűcsokis, mert kiderült, hogy a polgármester felesége csak azt szereti. Nekem senki ne mondja, hogy nem tudott enni az esküvői tortából! Péter szeletelt, Emma kérdezte, ki, melyikből kér, és Daviddel mi szolgáltuk fel mindenkinek. Minő meglepetés, most Dorina nem mondta, hogy nem kér édességet, és megjegyzést sem tett, csak mosolygott udvariasan. Bár inkább vicsorgás volt az, de ne keressünk a csomón is kákát! (Opsssz! Na jó, a kákán is csomót! egyébként meg nem mindegy?)

A torta után nekiálltunk kibontani az ajándékokat. Apától David egy TAG Heuer karórát kapott, természetesen a hátoldala gravírozva volt, én meg annak a női párját. Nekem még elhozta a széfből anya gyöngyeit, mert tudta, hogy azokat nagyon szerettem. El is pityeregtük magunkat. Szerencsére senki nem vásárolt konyhai dolgokat meg ágyneműt, viszont kaptunk rengeteg könyvet, DVD–t, gravírozott tollat, fényképalbumokat, a csajok nem hagyták ki a szexi fehérneműket sem, David nagy örömére. Willyék egy meghívást küldtek a következő évi Forma 1 kanadai futamára.

Még a polgármester is hozott egy karton francia pezsgőt. Meg is itták a vendégek, amit mi egyáltalán nem bántunk, mert egyikünk sem pezsgős.

Este tizenegykor jött egy futárcég, ezúttal Davidnek hoztak egy jókora dobozt, amit Németországból küldött az ottani csoportvezetője, egy gratuláló levél kíséretében. A BOSCH egyik exkluzív szerszámkészletét kapta, a nyeleken ott virított a monogramja: D.R. Ezt aztán nehéz lesz ellopni!

Éjjel kettőkor mi elköszöntünk azzal, hogy még vár ránk a nászéjszaka, amit muszáj elhálni, vagy nem lesz érvényes a házasságkötésünk. Ezen persze mindenki jót mosolygott, és buliztak tovább.

David már a földszinten ölbe kapott, mondván, át kell, hogy vigyen a küszöbön, aztán rájött, hogy van még néhány küszöb addig, amíg elérjük a hálószobát.

Ott szó szerint rádobott az ágyra, hogy csak úgy rugózott alattam a matrac.

– Na, asszony, most megeszlek! De előtte kicsomagollak! És nincs ellenkezés! Ma minden porcikádat meg akarom kóstolni! – látott hozzá igen lelkesen a vetkőztetésemhez.

Nem mintha sokat kellett volna velem bíbelődnie. A ruhámon egyetlen hosszú cipzár volt, a többi már csak a gravitáció dolga. Az úszódressztől rég megszabadultam, bugyi sem volt rajtam.

– Ezt nem hiszem el! Egész este bugyi nélkül voltál? – nevetett édesen.

– Csak miután levettem a fürdőrucimat. Nem akartam megfázni a nászutunk előtt.

Ennyi elég is volt, hogy felizguljon. Most ő nem engedte, hogy én hozzáérjek, annyi volt csak a dolgom, hogy élvezzek. Na, abban nem volt hiba! Ennek a nászéjszakának minden másodpercére örömmel fogok emlékezni, egész életemben!

(Utólagos széljegyzet Oliviától: Csacskaságok, csacskaságok! A szerelem meg vak és nyomorba dönt!)

Reggel fejfájás nélkül ébredtem arra, hogy az én csodás uram a nyakamat puszilgatta, és az ügyes kezével meg azon mesterkedett, hogy minél előbb izgalomba hozzon. Nem volt sok dolga velem. Fergeteges jó reggelt szexszel indítottuk a napot, a házasságunk első napját.

Csak maradjon is így, örökre!

Már lent reggeliztünk, amikor eszembe jutott Fabio szövege az ajándékairól.

– David, emlékszel még, hogy fogalmazott Fabio tegnap? Hogy ráérünk ma megköszönni az ajándékait? Kaptunk mást is, nem csak a virágkaput?

– Én nem tudok róla, szerelmem! Az ajándékasztalon nem maradt semmi, mindent kibontottunk.

– Én találtam egy dobozt a konyhában, becsomagolva, de nincs ráírva semmi. Nem lehet, hogy erről beszéltek? – lépett be Evelyn, és hozott még kávét nekünk.

Merthogy ma még jár a kényeztetés tőle.

Néhány másodperc múlva egy nem túl nagy dobozt tett le az asztalra, pont akkorát, amekkorában elfér egy karóra.

Egy Hermés karóra.

Csakhogy ennek nem volt belevésve az ötvenes szám a hátlapjába.

– Milyen kár, hogy egyszerre csak egy órát szoktam hordani, és tegnap óta van egy új kedvencem! – simítottam végig az apától kapott órámon. – Most már csak azt kellene tudni, hogy van-e még több ajándéka a bátyádnak, vagy számíthatunk még valami egyéb meglepetésre is, mielőtt nászútra mennénk?

– Őszintén remélem, hogy nincs több! – nézett rám David. – Jóból is megárt a sok – vágott egy fintort.

Ám ekkor apa lépett be a konyhába.

– Attól tartok, rád is vár valami, David! A kapu előtt. Jól tennéd, ha kimennél, fiam.

Együtt indultunk a kapuhoz. Először nem láttam semmit, aztán fel-

tűnt egy tűzpiros folt a kerítés előtt, majd ez a folt egyre inkább kezdett egy autóra hasonlítani. Egy tűzpiros Ford Musztángra.

David hirtelen azt sem tudta, mit csináljon. Menjen? Maradjon? Forduljon vissza? A szállító cég sofőrje oldotta meg a helyzetet.

– David Rossi? Kérem, itt írja alá. Ezek az autó papírjai, ez a biztosítás, ezek a kulcsok. Az ajándékozó azt mondta, tökéletesen kiismeri magát az autókban, nem kell semmit elmagyaráznunk. Balesetmentes vezetést kívánok!

Ezzel beült a kamionba és elhajtott.

Mi meg ott álltunk a kapu előtt, és nem igazán tudtuk, mit mondjunk. Gratuláljunk? Örüljünk? Bosszankodjunk? Keljünk ki magunkból? Apa tért magához leghamarabb.

– Most már legalább tudjátok, hogy miről beszélt Fabio tegnap. David, meg se forduljon a fejedbe!

– Micsoda?

– Hogy nem fogadod el! Ennyi jár neked, sőt, több is, abból, amit a bátyád zsebre rakott. Nem véletlen, hogy egy drága autóval ajándékozott meg. Abban ugyan nem hiszek, hogy Fabio valaha is megváltozna, de talán rájött, hogy piszkosul unalmas lesz neki a hátra lévő tizenegy év, ha te is hátat fordítasz. És most kapjátok össze magatokat, ha még ki akarunk menni a temetőbe is, mielőtt indultok a reptérre.

Végül két autóval mentünk, hogy David kipróbálhassa a Musztángot. A hangja sem volt semmi, meg az ereje sem. A tűzpiros színt én egy kicsit hivalkodónak éreztem hozzá, de hát ki vagyok én, hogy autóügyben megszólaljak?

A temetőben a menyasszonyi csokromat leraktuk anyunál, majd vittünk friss virágot Helen és Kevin sírjához is.

Kár volt virágra költenünk egyébként, mert mind a három sír tele volt pakolva fehér liliommal.

A virágkapu.

Biztos voltam benne, hogy miután eljöttünk a templomtól, a szállító cég emberei szétszedték és idehozták a virágokat.

Épp csak bekaptunk pár falatot, már indultunk is a reptérre. Evelyn még csomagolt nekünk kaját, hogy ezért ne kelljen útközben megállni. Az autóból hívtuk fel Fabiót, akinek természetesen bent volt egy rádiótelefon a cellájában. Meg még ki tudja mi, mert ha hinni lehetett neki, akkor tévéje, sőt, videólejátszója is volt. Hihetetlen, hogy a pénz mire képes!

– Na, mi van, gyerekek? Megkaptátok az összes ajándékomat? – szólt bele a telefonba, mint valami kedélyes nagybácsi.

– Kicsit többet is, mint amit szerettünk volna – válaszoltam, mert nem bírtam befogni a számat.

– Mi van, sógorasszony? Mi nem tetszett? – nevetett Fabio.

– Unalmas már a fehér liliom, kitalálhattál volna valami mást, a változatosság kedvéért. Ráadásul ilyen mennyiségben az már nem illat, amit árasztanak, hanem bűz.

Fabio csak nevetett rajtam

– És a másik ajándékom? Remélem, viseled, és minden alkalommal rám emlékszel! – tette hozzá cinikusan.

– Persze, hogy nem! Mit gondolsz, majd pont egy ilyen órát fogok hordani? Ez nem az, amit Helennek vettem, csak egy gyenge utánzat. Egyébként sincs szükségem órára tőled, Fabio! Semmire nincs szükségem tőled! Csak arra, hogy tűnj el végre az életemből!

Ha David nem lép közbe, valószínűleg elsírtam volna magam. Nem az óra miatt, nem azért, amit mondott, vagy ahogy mondta, hanem azért, mert a testem még mindig reagált rá. A mellbimbóim majd kiszúrták a pólómat! A bugyim kezdett átnedvesedni, és én nem tudtam tenni ellene semmit! Rohadtul semmit!

– Én viszont köszönöm az autót, bratyó! Tényleg szuper! De ha megkérhetnélek, hagyd békén a feleségem! Nézd, hajlandó vagyok akár havonta látogatni, viszek, amit csak módomban áll bevinni neked, de Oliviát hagyd békén! Nem kell nekünk ez a stressz. Szépen kérlek. Anya emlékére!

– Nahát, micsoda érzelgős pöcs lett belőled! Ezek szerint elvarázsolt a pinája téged is, mi, öcskös? – röhögött durván Fabio.

– Oké, mi most elköszönünk. Majd a nászutunk után meglátogatlak, és megnézzük, tudunk–e felnőtt férfiak módjára beszélni egymással. Addig is vigyázz magadra, és ne keveredj bajba, mert a nászutamat nem szakítom meg, még a kedvedért sem.

Ezzel a férjem letette a telefont, és ki is kapcsolta.

– Daltont majd felhívjuk a lakásból. Nem akarom, hogy a bátyám elrontsa a hangulatunkat. Rendben, Olivia?

– Persze, szerelmem. És bocs, hogy így kiakadtam!

– Nem kell elnézést kérned! A bátyám egy fasz. És manipulálni, azt nagyon tud! Neked pedig meg kell tanulni elengedni a füled mellett, amit mond!

Nászút: Olaszország!

Megígértem Davidnek, hogy még jövő tavasszal elmegyünk Párizsba, ami az ő nagy álma volt, de nászútra nem akartam olyan helyre menni, ami Fabio nevével, bármilyen formában kapcsolatba hozható. Az én gyönyörű emberem ezt nem csak elfogadta, de boldogan adta a beleegyezését, hogy menjünk inkább Olaszországba.

A milánói reptérre érkeztünk és onnan mentünk egy nagy körútra autóval. Két hétig jöttünk-mentünk, amerre épp kedvünk tartotta. Apának és Jamesnek köszönhetően fogadtak minket a Ferrarinál, sőt, David ki is próbálhatta az egyik tesztautójukat. Innentől fogva az én drága uram csak vigyorogni tudott. Szerintem lehettünk volna akár Alaszkában is, az is mindegy lett volna neki.

Az utolsó három nap csináltunk egy óriási bevásárlást az olasz divatházakban. Most, hogy már volt saját pénze, ő is bátrabban vásárolt, jobban élvezte a márkás butikokat.

Mivel már otthon eldöntöttük, hogy minél előbb gyereket szeretnénk, én abbahagytam a fogamzásgátló gyógyszer szedését, és azt reméltük, hogy a nászutunk alatt besikerül egy bambino vagy bambina a pocakomba. Ezért mindent meg is tettünk, szorgalmasan gyakoroltunk a nap minden szakában.

Azt gondoltam, hogy a nászutunk alatt rá tudom venni Davidet, hogy engedje, hogy végig vigyem az orális játékunkat, de továbbra sem hajlandó a számba élvezni. Ahogy a seggem is tabu neki. Pedig tényleg nem bánnám, ha minden létező módon a magáévá tenne! De nem hajlandó rá. Azt mondja, hogy még mindig hallja Fabio szavait, ahogy annak idején dicsekedett, és képtelen lenne élvezni.

Viszont a szerepjátékokban találékony. Minden nap újabbat talált ki, de nem ám a szokványosat, mint rendőr vagy nővérke! Frászt! Az egyik kedvencem az volt, amikor ő volt a vízvezeték–szerelő, és hosszasan matatott a pinámban, mert a dugulást el kell hárítani, és alapos munkát kell végezni. A játékos ujjaitól legalább háromszor elélveztem, de lehet, hogy volt az több is. A végén már nevetve–lihegve könyörögtem neki, hogy hagyja abba, és engedje már, hogy én is kényeztessem őt egy kicsit. Bezzeg másnap, amikor én egy teljes fúvós zenekart keltettem életre, és az ő farka volt a hangszer… Még a lábujjai is begörbültek, amikor végre elélveztünk.

Rómában találtunk egy szexshopot, ahol vettünk néhány apróságot, csak a balhé kedvéért. Na, akkor délután meg éjszaka hajlandó volt a fenekemet is használatba venni, de csak egy picike análdugóval. Alig éreztem, hogy bennem van valami. Azért már ez is haladás a teljes elutasításhoz képest.

Azt nem mondom, hogy Fabio hiányzik, mert egyáltalán nem! A durvasága sem, de a nyomulása, az, hogy mellette egyértelmű volt, hogy ő a főnök, és az van, amit ő akar, ez hiányzik néha.

Ettől eltekintve David maga a tökély! Ágyban is, meg azon kívül is! És biztos, hogy fantasztikus apa lesz. Már most tervezgeti, hogy hogyan legyen, ha fiú lesz, hogyan, ha lány, milyen iskolába menjenek, mit kell feltétlenül tanulniuk már kicsi koruktól. Holott még meg sem fogant a baba.

Remélem, minél előbb összejön a gyerek, mert nem szeretném, ha csalódott lenne. Ahogy apának is mondtam, szeretném, ha még sokáig élvezhetné ő is, hogy nagypapa. Mondjuk, az izgi lesz, ha egyszerre születik meg a saját gyereke és az unokája!

Tegnap jöttünk haza, ma reggel megjött a menzeszem. Örülök, is meg nem is. Kicsit már beleéltem magam, hogy nászutas gyerekünk lesz, ugyanakkor kaptunk még legalább egy hónapot, hogy felhőtlenül élvezzük a házaséletet.

Ja, és ma reggel megszületett Jenny kisfia, Dany. Mindenki halálosan boldog. Mama, baba, mindenki jól vannak.

Na, megyek, megnézem, Evelyn mit pakolt a hűtőbe, mert David már úton van hazafelé. Aztán ki tudja, mikor írok megint naplót.

1983. december 27.

Miért kell mindenbe belerondítani a sorsnak?

Olyan szépen indult a közös életünk! Nekem csak kétszer kellett Londonba utaznom, egyszer David jött velem, egyszer meg apa, hogy ne legyek egyedül. Mind a két alkalom maga volt a nagy betűs élvezet, bár más-más formában.

Ria már az esküvő előtt terhes lett, ettől apu a mennyekben járt. Akkora bevásárlást csináltunk a gyereknek október végén Londonban, amiből egy egész kórházi újszülött osztályt el lehetett volna látni. A legújabb típusú, kapaszkodni!!!!! FERRARI babakocsit vettük meg! Baszki! Ilyen nincs! Apával szétröhögtük magunkat. Szegény David innentől elbújhat a Ford Musztáng sportautójával, mert a féltestvéremnek Ferrarija lesz!

Ja, és akár egy középkategóriás autót is vehettünk volna ezen az áron. De apa azt mondta, hogy anya hagyatékát, amit első dühében átutalt hozzám, megfelezi a gyereke meg az unokája között, aztán hadd szóljon! Úgyis állandóan szóbeszéd tárgya vagyunk még mindig Virgenában – kisvárosi élvezet – hát, akkor most legyen miről beszélni!

Az esküvőt november harmincadikán tartották, és az enyém kiköpött mása volt, annyi különbséggel, hogy a tisztelendő atya most a saját lakrészét újíttatta fel velünk cserébe azért, hogy Riát meg apát összeadja. Meg is kérdezte a végén, hogy várható–e még más esküvő is a családból, mert akkor alaposan szétnéz, mire lenne még a plébániának szüksége.

Ria rokonai végül mégis eljöttek, bár rezgett a léc. Miután a barátnőm közölte mindenkivel, hogy ő így is, úgy is férjhez megy apuhoz, és neki aztán mindegy, hogy részéről a szülein kívül ott lesz-e még más is vagy sem, a nagynénik meg nagybácsik sürgősen átgondolták a duzzogásukat. Még jó, hogy a harmadik Hope ház szobái már elkészültek eddigre, mert így – főpróbát tartva, hogy működik-e minden – ott helyeztük el Ria rokonságát. Csak a szülei kaptak nálunk egy vendégszobát.

Végül az idősek is élvezték a medencepartit, némelyikük be is csiccsentett rendesen. Persze, Fabio most is hozta a formáját, mert apuék is kaptak egy fehér liliomokból álló virágkaput, de erre már csak legyintettünk.

Mivel James volt apa tanúja én meg Riáé, Dorina és David kellett, hogy egymás mellett üljenek a szertartás alatt. Nem tudom, mit mondtak egymásnak, vagy mi történt, de a vacsora alatt hirtelen megfájdult Dorina foga, úgyhogy még az esküvői tortát sem várta meg. James meg egész este Donnának csapta a szelet, nem csodálkoztunk volna, ha a végén együtt mennek haza. Bár ki tudja? Én ugyan nem néztem senki után, kivéve az én szerelmetes uramat.

Apáék úgy tervezték, hogy a nászút után jelentik be, hogy Ria terhes. Rajtuk kívül csak mi tudtuk Daviddel. A Londonban vásárolt babacuccok is átkerültek a mi lakrészünkbe az esküvő idejére, ami zárva volt a vendégek elől.

Ők másnap elhúztak nászútra, és december huszadikán jöttek csak haza. Korfun béreltek egy házat. Az utolsó öt napban mentek vissza a szárazföldre, hogy lássanak is valamit Görögországból.

Akkor is csak azért jöttek vissza, mert Riának időpontja volt a nőgyógyászhoz. Apa meg ki nem hagyta volna, hogy ott legyen vele. Meghallgatták a baba szívhangját, megnézték a monitoron a képét, és megnyugodtak, hogy minden rendben van.

Be is jelentették a családnak karácsonykor, hogy jön a baba. Csak azt nem tették hozzá, hogy két hónappal korábban.

David tényleg látogatja Fabiót. Na, nem sűrűn, de három–négy hetente bemegy hozzá, és most már minden héten küld neki csomagot. Komolyan mondom, az a pasi nagyobb luxusban él bent, a börtönben, mint a lakosság nyolcvan százaléka kint.

A karácsony békés volt, végre, nyugodt. Megint összerántottuk a bandát huszonnegyedikére hozzánk, aztán huszonötödikén megünnepeltük Mary születésnapját. Istenem, már négyéves, óvodás nagylány. És még mindig áldott jó természete van. Dany is elmúlt három hónapos, figyel, és rengeteget mosolyog. Vick, most, hogy már két gyerekes apa, átkérte magát irodai munkára, és suliba jár, Jenny nagy örömére.

Huszonötödikén este, én is odaadtam az igazi ajándékomat Davidnek: egy pindurka tipegőt a hozzá való bébicipellővel. Igen, már az orvos is megerősítette, hogy terhes vagyok. Szeptember közepére várható a Rossi-baba. Ha minden jól megy, lesz két hónap különbség apa második gyereke és első unokája között.

Davidnek kellett legalább három másodperc, mire leesett, hogy mit keres a kedvenc foteljában a tipegő meg a kiscipő, aztán mint a forgószél, felkapott, berohant velem a hálóba, majd megdermedt, hogy most még lehet-e szexelni? De biztos, hogy lehet? De nem lesz baja a bébinek?

Komolyan, a végére már röhögtem.

Elővettem neki a brossúrát, amit a doki adott, hogy megnyugodjon, és végre csak rám koncentrálhasson.

Másnap reggel képes volt kisurranni az ágyból, és a nappaliból felhívni aput, aztán meg Fabiót, hogy eldicsekedjen vele, ő is apa lesz.

Ez utóbbi hívást jobb lett volna, ha elfelejti, vagy későbbre tolja. Nem hallottam ugyan mindent, mert nem akartam kimenni a nappaliba, csak az ajtónál hallgatóztam, de az is elég volt, hogy levegyem, Fabio megint paraszt volt. Amikor láttam, hogy David lecsapja a telefont, amit még soha nem láttam tőle, akkor villámgyorsan visszabújtam az ágyba. Reméltem, hogy még mellém bújik, és megvigasztalhatom.

Hagytam, hogy azt higgye, most ébredezek.

Aztán jött a hidegzuhany.

– Kincsem, muszáj beszélnünk, amikor majd felébredsz – simogatta meg a még tök lapos hasamat, aztán rátért a mellemre, ami viszont olyan érzékeny, hogy még egy sztreccses pólótól is beindulok.

– Mondjad, én gyönyörű férjem! – fordultam felé, reméltem, hogy gyorsan túl leszünk ezen a beszélgetésen és végre szeretkezhetünk.

– Elmondtam Daltonnak meg Fabiónak a nagy hírt. Haragszol rám?

– Miért haragudnék?

– Hogy nem bírtam kivárni, amíg felébredsz. Apukádnak biztosan te szeretted volna elújságolni, hogy nagypapa lesz.

– David, teljesen mindegy, melyikünktől tudja. A lényeg, hogy örüljön neki, ahogy mi is.

– Én is ezt gondoltam. Mármint, ezért hívtam fel Fabiót is.

– Nem örült, hogy lesz egy unokaöccse vagy unokahúga?

– Annak nem örült, hogy nem személyesen mondtuk el neki.

– Jövő héten megint mégy hozzá, majd elmondod személyesen is – néztem rá, és nem értettem, hol itt a probléma?

– Azt szeretné, ha te is jönnél – suttogta olyan halkan, mint aki attól fél, rögtön kitör a harmadik világháború.

– Kizárt dolog! – csattantam fel azonnal. – Ezt ne kérd tőlem, szerelmem. Erre nem vagyok képes, és nem is akarom megtenni. Én egy szót sem szólok, hogy te hányszor látogatod, meg mennyit költesz rá, az a te dolgod. De én nem fogok bemenni hozzá, és nem fogom vele megbeszélni a terhességemet, mint egy nagy boldog család. Mikor fogok már megszabadulni ettől az embertől? – sírtam el magam.

David átölelt, és ringatott, mint egy gyereket.

– Majd kitalálunk valamit, csak ne sírj! Olivia, hallod? Tudod, hogy nem bírom elviselni, amikor sírni látlak! Kérlek, nézz rám, szerelmem! Én csak nem akarom, hogy megint félnünk kelljen Fabio haragjától. Főleg most, hogy már egy gyerekért is felelősséggel tartozunk. Azt sem szeretném, ha nekünk is el kellene költözni innen, mint Willynek és Mirtillnek.

– Én értem, David, de ha most engedünk, akkor mi lesz a következő kívánsága? Vigyük be a gyereket a börtönbe, hogy lássa élőben is?

– Tudom, szerelmem, hogy nem könnyű neked. De nekem az egyetlen testvérem. Senki más nincs már, mindenki meghalt. Tudom, hogy neki sem könnyű. Ilyenkor gondolj arra, hogy ő volt az, aki nekem soha nem adott fegyvert a kezembe, hogy ha bármi rosszul sül el, akkor én meg Kevin a lehető legkisebb büntetéssel ússzunk meg mindent. Ezért lehetek most itt veled én.

– Nem, David, nem ezért! Hanem azért, mert te is tudtad, hogy amit csináltok, az rossz. És ahhoz ugyan még nem voltál elég erős, hogy nemet mondj a bátyádnak, de ahhoz igen, hogy a jó oldalra állj. Dönthettél volna úgy, hogy szerzel magadnak egy pisztolyt, mégsem tetted. Ez a te döntésed volt, David, nem Fabióé. Fabio döntése az volt, hogy beleerőszakolt titeket is a bankrablásba, meg ki tudja még, hogy mibe.

– Értelek szerelmem – sóhajtott egy nagyot David. – Majd azt mondom Fabiónak, hogy nagyon megvisel téged az első trimeszter. Aztán hátha elfelejtkezik rólunk.

– Bármit mondhatsz neki, akár az igazat is. Egy biztos, én nem fogok hozzá bemenni se most, se később a börtönbe, és a gyerekemet sem engedem odavinni.

– A gyerekünket, Olivia! Azért ő az enyém is lesz!

– Ha jól viselkedsz, akkor osztozom veled a gyerekünkön! – nevettem rá. – De most azonnal kezdj el szeretkezni velem, mert már rég tocsog a pinám és a mellbimbóim meg olyan kemények, hogy üveget lehetne velük vágni! – húztam a kezét a mellemre, hogy szemléltessem is.

1984. június 25.

Hogy szalad az idő! Fél éve is már, hogy elővettem a naplómat. Nem igazán volt mit írni bele.

A terhesség rendben van, a házasélet fantasztikus, Fabio visszább vett az arcából, Riával mind a ketten fiút várunk, úgyhogy pasi-fronton hatalmas az öröm.

Befejeztem a sulit, június huszonkettedikén kézhez kaptam a diplomámat. David, apa és James jött el velem, de ők ketten utána rohantak is vissza. James a munka miatt, apa meg, mert Riának teljes ágynyugalmat írt elő az orvos, miután majdnem elvetélt pár hete. Willy és Mirtill is átjöttek Kanadából. Mirtill kiköpött az apja, mármint Fabio. Szerencsére még kis szeleburdi, aki el van a saját világában. Ha megvan a kellő mennyiségű ajándék, meg dicséret, akkor minden kerek és napos.

Jó volt ez a pár nap, de elég is volt. Nem vagyok már hozzászokva ahhoz, hogy ennyien legyenek körülöttem, hogy a lakásban csak a szoba az enyém, de ha már kilépek, akkor öltözzek fel, mert mások is vannak rajtam meg Daviden kívül.

Most komolyan! Huszonnégy évesen ennyire megöregedtem? Vagy ennyire jól érzem magam az urammal?

Tulajdonképpen mindegy. Három napot kibírtam, utána már csak mi maradtunk ketten, mert vásároltunk a babának mi is néhány dolgot. Illetve ez a gyönyörű ember még nem tudja, hogy pár napra átmegyünk Párizsba. Ha már a nászutat megtorpedóztam, akkor fedezzük fel a szerelem városát még kettesben, illetve addig, amíg a baba nincs itt velünk.

Mire hazamegyünk, lehet, hogy megszületik a tesókám is. Tényleg alig várom! Jó lesz kényeztetni valakit, gyakorolni, amíg a sajátunk is megérkezik.

1984. július 16.

Most aztán pörögnek az események. Mi megjöttünk július nyolcadikán, aztán épp csak kipihegtük magunkat, amikor kicsit korábban, mint azt várták, egészen pontosan tizenegyedikén, megszült Ria. A kisfiú a Stefan nevet kapta a nagypapa után. Annak idején még Ria is nyaralt egyszer vagy kétszer velem a nagyiéknál, és nagyapát nagyon szerette. Így egy percig sem volt kérdés, hogy az újszülött, a féltestvérem a Stefan Fox nevet kapja. Imádom az öcsikémet! Komolyan, tündéri egy gyerek. Pufók arca, keze, édes gömbölyű lábfeje van, amit muszáj állandóan csókolgatnom.

Riát már másnap hazaengedték, és azon röhögtünk, hogy csak szoptatáskor látja a fiát. Ha nem apa, akkor én kapom kézben, vagy David sétál vele az udvaron. Jövő héttől jöhetnek a látogatók is, Ria kért egy hetet, hogy legalább nyugodtan tudjon ülni a szülés után, mielőtt megindulnak az emberek.

Persze James, Donna, Emma és Jennyék most is kivételek voltak, mert ők már itthon várták a boldog családot, amikor apa hazahozta őket a kórházból. Mary közölte, hogy Stefan majdnem olyan szép, mind Dany, csak sokkal kisebb. Aztán hozzátette:

– Nem kell búsulni, Ria, mert Stefan is meg fog nőni! Dany is kicsi volt, amikor hazahozta anya a kórházból. Majd megnő Stefan is! Hidd el! – bizonygatta lelkesen, miközben mi nem mertünk nevetni, csak bólogattunk szorgalmasan.

David túlesett a tűzkeresztségen, apával együtt pelenkázott, majd közölte, hogy a mi gyerekünk, ugye, nem szarik majd ilyen oltári büdöset!

Jót röhögtem!

Minden esetre már alig várja, hogy kibújjon a kis törpe, és végre ő is a sajátját dédelgethesse, és ne kelljen rajta osztoznia másokkal. Na, jó, napközben jöhetnek majd mások is, de a fürdetés az övé lesz, meg az altatás. Etetés lehet az enyém.

1984. október 20.

Úgy látszik, nálunk a huszadika lesz az egyetlen megjegyzendő dátum. Florian ugyanis szeptember huszadikán született, négy nappal túlhordtam a tervezett időn. Már meg akarták indítani a szülést mesterségesen, amikor úgy döntött a fiunk, mégis kidugja az orrát erre a világra.

David végig velem volt, elsírta magát, amikor meglátta a baba fejét, aztán végig potyogtak a könnyei, de közben meg vigyorgott, amíg teljesen ki nem bújt. Elvágta a köldökzsinórt, kezébe foghatta végre! David apukája után neveztük el Floriánnak.

Mit mondjak? Egyszerűen gyönyörű! Naná, hogy a hatalmas babakék szemeket örökölte apucitól, és magas lesz, mint David. Hatvanhat centivel született, és már most olyan arányos a teste, és olyan döglesztő a kis fogatlan vigyora, hogy meg kell zabálni. Nagy nőfaló lesz, az biztos! Már újszülöttként is látszott, hogy jókora farokkal lesz megáldva. Az egyik nővérke meg is jegyezte este, amikor elvitte a vacsorát, hogy jó géneket örökölt a kedves papától.

Amikor hazamentünk, egyszer meglestem Stefan pöcörőjét is, hogy vajon mekkora, de láthatóan kisebb. Pedig apu se lehet méreten aluli, ha Ria ennyire odavan érte. Szóval az én kisfiam egy igazi csődör lesz nagykorában!

Florian ma egy hónapos, és ennek örömére David ma nem dolgozik, teljesen szabaddá tette magát, hogy csak a kis trónörökössel lehessen, én meg pihenhessek. Mellesleg én is úgy jártam, mint Ria: hol apa, hol David kezében van a gyerek, James is sűrűbben jár hozzánk, amióta megjöttek a kis lurkók. Igaz, Stefánnak ő a keresztapja, viszont apa Donnát kérte fel keresztanyának. Adjunk egy esélyt nekik…

Mi sokáig töprengtünk, kik legyenek a keresztszülők. David valami elmebajtól vezérelve ragaszkodott hozzá, hogy névleg igenis az egyik keresztszülő Fabio kell, hogy legyen. Na, ezen most, először, össze is vesztünk! Még hogy Fabio! Hogy a gyereket azzal csúfolják, hogy egy börtöntöltelék a keresztapja, aki kis híján megölte a nagyapját, és tönkre akarta tenni az anyját? Ennek nem fogom kitenni a fiamat!

– Ha meg mered kérni Fabiót keresztapának, vedd tudomásul, szerelmem, hogy összepakolom a gyereket, és meg sem állok vele Japánig vagy Kínáig. Az én gyerekem nem lesz világcsúfja, és főleg nem ebben a városban! Végiggondoltad te ezt egyáltalán? Vagy már annyira jó manipulátor a bátyád, hogy a te agyadat is átmosta?

Végül apa segítségét kértem, hogy beszéljen Daviddel. Ő végre meggyőzte, hogy Fabio mindenképpen a nagybátyja Floriannak, hagyja is meg ennek. Végül Emmát és Petert kértük fel keresztszülőknek. Bármi történjen is velünk az életben, legalább éhezni nem fog a gyerekünk.

Tegnap túlestünk a névadó ceremónián, úgyhogy most már lezártuk ezt a témát is. Tényleg nem tudom, mi történt Daviddel, de komolyan megijedtem, amikor elkezdte erőltetni Fabiót. Nem igaz, hogy ő nem érzi ennek az egésznek a hátrányát! Képes lenne kitenni ennek az egy szem fiát? Akire azt mondta, hogy bármikor az életét adná érte!?

De az is lehet, hogy a kötelező négy hét szexmentesség vette el az eszét. Mindenesetre ma nagy meglepetésben lesz része, miután letettük Floriant aludni.

Az orvos végre zöld utat adott!

1985. január 9.

Szent Szűz Mária! Hogy a mi családunk nem normális, az már biztos! Komolyan mondom!

Olyan karácsonyunk volt, hogy még most is csak a fejemet csóválom. Azt hittem, én vagyok vásárlás–mániákus, de amit David meg apa csináltak, az túltett mindenen.

Szerencsére David megint normális, úgy látszik, tényleg a szülés utáni szex-megvonás tett be neki. Mondjuk, nem csodálom, hiszen még aznap délelőtt is összebújtunk, amikor este végre megszületett Florian. Egyetlen szava nem lehetett a szerelmetes uramnak, mert terhesség ide vagy oda, én bizony kívántam őt minden nap, többször is.

Na, miután megint szabad volt az út, visszaállt minden a régi mederbe. Florian ritka nyugodt gyerek. Már most megbízható kis krampusz: ha egyszer elaludt, csak a következő etetésre kel fel. Addig apának meg anyának szabad az út!

Ki is használunk minden másodpercet. De ha ez még nem lenne elég, David állandóan eldugdossa a tablettáimat, hogy hátha teherbe esek megint. Mert milyen jó lenne, ha Floriant gyorsan követné még egy–két tesó. Én egyke vagyok, nincs tapasztalatom, náluk meg négy évente jöttek a gyerekek, szóval nem tudok vele szemben igazán érvelni. Még csak azt sem mondhatom, hogy nem veszi ki a részét az éjszakai műszakból, mert önként vállalta a tisztábatevést meg a szoptatás utáni büfiztetést. Így én is tudok kicsit pihenni, hiszen napközben általában egyedül vagyok.

Na, jó, Riával, de hát az majdnem ugyanaz. Igaz, hogy együtt vagyunk, hol a nappaliban, vagy valamelyik gyerekszobában, de amikor ébren vannak a gyerekek, akkor velük játszunk. Ha meg alszanak, Riának ott van a sok tanulni való, nekem meg a nonprofit cég dolgai. Néha, amikor már nagyon bágyadtak vagyunk, felváltva alszunk egy–egy órát mi is, de egyikünk mindig figyeli a fiúkat. Hiába na, az első gyerekes anyukák már csak ilyenek, mindennek nagyobb feneket kerítenek, mint kellene.

Apa mostanában soha nem túlórázik. amikor öt körül hazajön, mind a két gyerekkel elmolyol egy kicsit, aztán hat után érkezik David, és akkor egy fél órát még együtt szoktunk lenni mindannyian.

Fürdetésre meg esti etetésre megy mindenki haza.

Fürdésről jut eszembe, apa valami hiper–szuper vízforgatót meg víztisztítót építtet be a medencébe, hogy a babákat is be tudjuk vinni magunkkal. James meg talált egy csajt, aki baba–úszást tart a szomszéd városban, és megbeszélte vele, hogy hetente kétszer kijön majd hozzánk is. Ha minden jól megy, januártól babaúszás is lesz itthon. Alig várom!

A legjobb sztorit meg kihagyom. Már csak pár nap volt hátra a kiírt szülésig, amikor szortíroztam, hogy mi hiányzik még. És rájöttem, hogy nincs babakocsink. Minden szarból volt legalább háromszor annyi, mint egyébként kellene a gyereknek, de babakocsit nem vettünk. Azonnal hívtam Davidet, hogy most aztán rohanjon és vegyen egyet, az sem érdekel, hogy milyen fapados, de mindjárt itt a gyerek, és még a kertbe sem tudom kivinni babakocsi nélkül.

Nem telt el két perc, apa hívott, hogy nyugi, van babakocsi, ma este át is hozzák Riával meg Stefánnal.

Na? Ki nem találná senki, ugye, hogy a mi fiunk is egy Ferrarit kapott?

Ahogy kiderült, hogy az unoka is fiú lesz, apa azonnal intézkedett, de várnia kellett, mert volt valami új fejlesztés, aminek a sorozatgyártását még nem kezdték meg. Viszont megígérték a gyárban apának, hogy az első darabokból egyet rögtön neki fognak elküldeni.