AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

Egész az északi pólusig

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6549-91-4

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Egész az északi pólusig

Tartalom

Egész az északi pólusig

ELŐSZÓ Az ottfeledett matróz

A kitalálhatatlan irat

A jegesmedvék Rareyje

Az éjsark éléstárháza

A királyt nem szabad megenni

Egy börtönnel odább

A kövek fénybogarai

A bazalt születése

A labirint és lakói

A hegykristálybarlang

Az ősember a kristályban

A húszezer éves menyasszony

A cet palotája

Harc az óriások között

Utazás a cethalban

A volkángyújtás

A feltámadás csodája

A kőbe nőtt após

Leánykérés özönvíz előtti módon

Menyegzői kéjutazás a föld alatt

Kain sírboltja

Ős geneológia

Az új ég

A Tegetthoff

Egy újjászülető föld

Az új teremtés műve

Ne tovább!

ELŐSZÓ
Az ottfeledett matróz

Valamelyikén ama nevezetes banketteknek, melyek hírhedett északi utazóink tiszteletére a kettős monarchia két fővárosában adattak, egyike a megtisztelt hajósoknak a kebleket megnyitó szőlőnedv befolyása alatt sub rosa őszintén megvallá, hogy ők bizony egy pajtást ott felejtettek a Tegetthoffon. Egy Pietro Galiba nevű dalmáciai születésű magyar fiút.

A dolog úgy történt, hogy a matróz fagydaganatban szenvedő kezeit és lábait oly nagy mértékben be találta dörzsölni dr. Kepes hazánkfia fagybalzsamával, hogy attól nemcsak a kezei és lábai, de ő saját maga is elaludt.

Szerencsétlenségére még a hajózászlótartónak nem volt gyertyája, mikor az útra kelendők neveit összeírta, s tévedésből Galiba neve kimaradt a lajstromból, s midőn másnap reggel felolvasták a névsort, egy „itt vagyok”-kal kevesebb hangzott a rendesnél, amit sokan a hideg összehúzó hatásának tulajdonítottak.

Csak később, mikor már öt nap múlva reggeledni kezdett, jött rá a hajóskapitány, hogy egy embernek hiányozni kell. Amit így számítottak ki.

Voltak egy méter hosszúságú füstölt kolbászok, amik akként osztattak fel, hogy minden ember harapott belőlük egy darabot. Huszonöt emberre voltak számítva. Egy ember szájába négy centiméter kolbásznál több be nem fér, és így éppen ki kellett ütni az egy méternek. Azonban a csónakra kelés óta a kapitány úgy tapasztalá, hogy négy centiméter kolbász mindig fönnmarad. E négy centiméter kolbásznyi plus kiderítette az egy embernyi minust.

Visszatérni az otthagyottért egészen hiábavaló munka lett volna, miután azalatt ennek okvetlenül meg kellett már halnia éhen és szomjan: semmi ét- és it-szer a hajón nem hagyatván.

Ekként maradt le a vonatról a jámbor Pietro Galiba, ami megtörtént már elég emberen, aki vasúton, gőzhajón utazott s elaludta az időt.

Itthon azt mondták rá, hogy meghalt, s a feleségének penziót adtak, amivel az nagyon meg volt elégedve.

A kitalálhatatlan irat

Mint nagyon tisztelt barátom, dr. Kepes törzsorvos egyik érdekes felolvasásában bizonyítja, a vadludak azon utazási szenvedéllyel megáldott madarak, melyek a világon mindenfelé eltekintenek, úgyhogy nem ritkán találkozhatni ugyanazon vadludakkal a Jeges-tenger partjain, melyeket a Balaton mellől valami kocapuskás elriasztott. Eljárnak azok még Amerikába is, túlrepülve lúdbátorsággal az Északi-póluson.

Ezelőtt mintegy hat héttel Quebec tartományban egy vadludat lőtt meg egy bucanier, ki, amint azt kopasztani kezdé, bámulattal tapasztalá, hogy a lúd farka tollainak mindegyikére rá volt húzva egy másik tollnak levágott üres hengere, s mikor egy ilyen tollburkot lehúzott a másik tollról, abból egy vékony, összegöngyölt hártya bújt elő, aminek valami sajátszerű barna piszkos színe volt.

A bucanier felvitte a ludat Quebecbe s megajándékozta vele dr. Smollist, a hírhedett természetbúvárt.

Dr. Smollis mindjárt tudta, hogy mivel van dolga. Ez a vadlúd egy galambposta. Helyesebben lúdposta. És azok a piszkosnak látszó összegöngyölődött hártyácskák ott a két tollüreg közé szorítva, nem egyebek, mint vékony kollódiumlapok, amik fotográfia segélyével megkicsinyített iratok másolatát viselik.

A tudós természetbúvárnak semmi sem volt könnyebb, mint ezen kollódiumlapokat egy kétezerszer nagyító napmikroszkóp segélyével egy szemközt álló fehér lepedőre lemásoltatni, mely eljárás után azoknak betű szerinti tartalma olvashatóan kitűnt.

Nagy volt azonban a tudós professzor kétségbeesése, midőn az olvasott sorokban semmiféle ismeretes nemzet idiómájára rá nem talált.

A kezdő sor így szólt:

„Garbalirbibarba Perbetirbi jérbég arbalarbattirbi narbaplórbójarba.”

Ez csak indus nyelven lehet írva! Ilyen hosszú szavakat csak Kelet-Indiában eresztenek.

Dr. Smollis nagy fáradsággal lemásoltatá egymás után a kitalálhatlan nyelvű jegyzeteket, s megküldé azokat a calcuttai tudóstársaságnak s a mexikói és rio-janeirói nyelvészeti társulatoknak. Azok nem tudtak velük elbánni, s áthelyezték a jeddói és pekingi akadémiákhoz. Azok is beletörték a késüket, s egyik szanszkrit nyelvnek, másik ladino zsargonnak nyilvánítá a megfejthetetlent. A szentpétervári akadémia a bisbariba nyelvet vélte benne felismerni, s utasítá a helsingfjördi akadémiához, onnan a finn rokonság révén átszármaztak a budapesti tudóstársasághoz, ahol ott hevertek három esztendeig. (Igaz, hogy csak három hete, hogy odajutottak, de a három hét alatt hevertek három esztendőre valót.) Végre megoldás végett a nyelvtani osztállyal közöltetvén, a mi kezünkbe jutottak, s a „Hon” szerkesztőségében közszemlére kitétettek.

A Hon szerkesztősége, mint tudva van, az univerzális karaván-szerája az „ambuláns-szerkesztőségeknek”. Egy szegletben szövik az Igazmondót, amott írják az Üstököst. A Bolond Miska, ha a pusztából megérkezik, itt pakolja ki a málháit. Ha a Figyelőnek sietős cikke van, itt írja meg. Néha Vadnay is megír itt egy újdonságot. Ha Gyulai el akar késni a Budapesti Szemlével, idejön disputálni; a Magyar Polgárnak itt írják a pesti dolgokat, Egyesy itt sztenografiázza a gyors híreit, a Vasárnapi Újság fele itt terem. Egy szóval, itt vagyunk mindig sokan. És akik vagyunk, mind értünk valamihez.

Hegedűs tud angolul, Szathmáry Gy. franciául, Törs lengyelül, György Aladár olaszul, Bakcsi székelyül, Moldován oláhul, Mudrony ért a chiffrekhez, Frecskai a kottákat ismeri, Beksics tud spanyolul, Visy görögül, Erődy mester a török és perzsa nyelvekben, Szathmáry K. érti az ékírást, Jakab Elek az ódon írásmódot, magam meg tudok a fehér sorok között olvasni, de ezt a rejtelmes nyelvet egyikünk sem bírta megérteni.

Szerencsére van egy életrevaló ember a szerkesztőségünkben, akit úgy hívunk, hogy „A Sándor”. Legszükségesebb tagja az újságcsináló irodának: aki a legtöbb kéziratot szolgáltatja lapunkhoz. Amíg ő meg nem érkezik, addig hozzá nem foghatunk a szerkesztéshez.

Egyszóval életrevaló ember „A Sándor”. (Csak olyan sok pénzt ne kérne gyertyára, fára!)

Amíg ott vesződünk a megoldhatatlan rejtéllyel, ő belepillant s elneveti magát.

– Ejnye urak! Hisz ez madárnyelven van írva! Úgy kell olvasni, hogy „Galiba Peti jég alatti naplója”.

Íme! felfedeztük! Ami a világ minden tudós akadémiájának nem sikerült.

De már most, ha mi fedeztük fel a rejtélyt, nem is adjuk azt ki a kezünkből; hanem az egész jég alatti naplóját a Tegetthoffon ottfeledt tengerésznek magunk fogjuk közölni az Üstökös hasábjain.

A jegesmedvék Rareyje

Mikor fölébredtem, egyes-egyedül találtam magamat a hajón.

Kiabáltam társaim után, a doktor után, a kapitány után: semmi visszhang.

Engem ittfelejtettek.

Összejártam a hajó egész üregét kétségbeesetten. Sehol egy harapás kétszersült nem maradt hátra, sem egy doboz gulyáshús konzerv; de bár egy palack tokajit felejtettek volna itten abból a Jálics-féléből. Az a kettős veszedelem állt előttem, hogy ha nem eszem, meghalok éhen, s ha tokajit nem iszom rá, skorbutot kapok.

Még azonfölül a puskákat is úgy elvitték magukkal, hogy nekem egyet sem hagytak, amivel magamat a vadak ellen védelmezzem, s amivel magamnak valami pecsenyét lőjek. Ágyúval csak nem lőhetek medvét.

Az ágyúról egy mentő gondolatom támadt. Az ágyúkat csak itt hagyták! Megyek s kisütögetem őket egyenkint. Talán nem mentek el még nagyon messze. Itt e helyen az ágyúlövés napi járatra elhallik. Talán megneszelik a segélylövéseimet, s visszatérnek értem.

Ezzel a szándékkal léptem át a tüzérkamrába. Ott várt rám a legnagyobb ijedelem.

Amint kinyitám az ajtót, egyszerre nekem rohan egy óriási medve.

Az ágyúablakon bújt be bizonyosan. És én ráismertem a jegesmedvére.

Anyamedve volt, tegnapelőtt lőttem el a kis fiát, s ugyanakkor, amidőn a mackót elejté a golyó, az égő fojtás az anyja hátára esett, s kiperzselt egy foltot a bundájából. Erről a perzselésfoltról ismertem rá.

És én megettem ennek az asszonyságnak a fiát. Most ez fog megenni engem.

Védtelen voltam. Rémültömben átrohantam a kemikáliák és naturáliák kabinetjébe, s annak az ajtaját bereteszeltem.

Csakhogy ez vajmi gyönge ellenállásra számított akadály. A medve puszta tenyerével képes lesz a deszkából egy táblát beütni, s azon bejön.

Veszve vagyok. Nem tehetek semmit a védelmemre. Legalább megkönnyítem magamnak a rám váró legiszonyúbb kínhalált. Hogyan? Hát azzal a szerrel, amivel a doktorok szokták a kínos operációk alatt a pácienst elaltatni. Kloroformot szívok be. Az van itt egy nagy üveggel.

Már tele volt a szivacs a kezemben a veszedelmes altatóval, midőn a jegesmedve betörve az ajtó felső tábláját, azon bedugta rettenetes fejét, borzasztó fogait felém vicsorgatva.

– Ej! – gondolám akkor magamban: – mért szíjam én fel ezt a hangyhalvagot? Szídd fel, te medve!

S ezzel odacsaptam a pofájához a szivacsot.

A jegesmedve abban a percben elbódult, s ott maradt az ajtónyílásban kétrét hajolva. Feje és első lábai benn voltak a szobában. Tökéletesen elaludt, s hogy édes álmai lehettek, azt arcának mosolygó kifejezéséből s talpainak cirógatásra idomult mozdulataiból kivehettem.

– Lásd – mondék neki – én most neked levághatnám a nyakadat, lehúzhatnám a bőrödet s a húsoddal beérhetném két hónapig. De én azt nem teszem opportunitási szempontokból. Magyar vagyok: hozzászoktam a kibéküléshez. Itt rekedtem (pedig nem is Árpád apám hozott ide), már most honfitársak lettünk: együtt kell laknunk a Ferenc József-földön. Ha én téged most megennélek, ellenem jönne az egész atyafiságod; nagy minoritásban vagyok: ők megennének engem. Lépjünk alkura! Te ne bánts engem! Én nem bántalak téged. Aztán keressünk egy harmadikat, akivel jól lakjunk mind a ketten!

A híres lószelídítő Rareynek volt egy titka, amely most már nem titok. A legvadabb lovat tíz perc alatt engedelmes, szelíd báránnyá alakította át, s az egész mestersége abból állt, hogy kloroformot szivatott fel vele. Ettől az állat elbódult, s mire felocsúdott, egészen át volt változva, s azontúl, amint megszelídítője ruháin vagy kezén megérezte a hangyhalvag szagát, hagyott magával mindent tenni.

Ez volt a világhírű Rarey titka.

Most én azt medvén kísérlettem meg.

Hanem annyi elővigyázattal mégis voltam, hogy a kábultság ideje alatt a két első lábára két hatalmas matróz téli kesztyűt húztam fel, ami körmeinek gyakorlatba vételét lehetetlenné tette.

Kísérletem tökéletesen sikerült.

Amint a kloroformozott jegesmedve kábultábul felocsúdott, nem volt az a fenevad többé, aki az elébb. Elkezdett gyöngéden nyihogni, mint az ajtón bekérezkedő kutya, s mikor közel mentem hozzá, szépen megnyalta a kezemet, a tenyerével paccsot adott, mint a kiskutya, s az orrát odadörzsölte a térdemhez.

Én ezen még csak nem is csodálkoztam. Ha lehetett a rettenetes vadkanból szelíd disznót idomítani, miért ne lehetne a vad medvéből szelíd medvét? Már látom előre, hogy fog e vívmányom tért foglalni az egész világon. Hogy fognak nyájszámra legelni ezek a szép medvék az erdőben s ügetni hazafelé a faluba a medvepásztor dob- és tilinkószava mellett. Nyáron gyapjút fog róluk nyírni a gazda, télen kukoricára fogják, kihizlalják. Milyen permanens rovat lesz a Pester Lloydban: einschurige Bärenwolle: steigend; Bärenfett: starke Nachfrage; – Bärenhäute: in ministeriellen Bureaus sehr gesucht! – Aztán kocsi elejbe is lehet őket majd fogni. Az lesz az igazi földesúr, aki majd ilyen négyes fehér medvefogattal rukkol be a karcagi vásárra! A gazdasszonyok pedig medvetejet fognak fejni.

Megfejni a medvét? És miért ne? Ha őseink ihattak lótejet! Hát aztán a szamár valami szép állat? Mégis megisszák a tejét. Genovévának a fiát, pedig princ volt, egy szarvas dajkálta ki az erdőben, s Ugolinót, mikor éhhalálra volt ítélve, alattomban a menyecske leánya táplálta tejével, le is festette azt Rafael. Hát engem mért ne táplálhatna, a jégsivatagban éhhalálra elhagyottat egy anyamedve!

Megpróbáltam, és sikerült. Csak az a kár, hogy nem látta ezt a jelenetet Rafael, hogy mindjárt lefotográfiázhatta volna! Most már tehát a fehér medve még fiának is fogadott; annyira megszelídült Rarey mester titkos rendszerétől.

Ez azonban csak egy medve. De hát a többi? Künn a hajó körül már hangzik rettentő ordításuk. Perc múlva ellepik a hajót, fenn vannak a födélzetén, s dörömböznek a csapóajtókon. Az én szelíd fehér medvém remeg. Reszket az én életemért.

– Ne félj, Bábi! – (Ezt a nevet adtam neki.) – Én beszélni fogok a te hazádfiaival.

Bábi érzékeny szemmel tekinte fel rám, mintha szánakoznék rajtam.

Ó, tudom én annak a módját. Minden embert meg lehet vesztegetni, még a fehér medvét is.

A természeti ritkaságok kabinetjében ott álltak sorba rakva széles szájú üvegekben azok a mindenféle ritkaságok és csodák, amiket tudósaink az európai múzeumok számára spirituszba tettek, aztán itt hagytak, még a sokat emlegetett rózsaszínű tengerikutyát is.

Azokat én beleraktam két háti kosárba, s a két kosarat a Bábi hátára nyergeltem. Magam pedig felvettem egy fehér medvebundát (si fueris Romae, romano vivito more), azt befecskendeztem körös-körül kloroformmal. Amellett orromat, számat átkötöttem ecetbe mártott kendővel, nehogy a kloroformtól magam is megszelídüljek, s ekként Bábit bocsátván elöl, felnyitám a födélzetre vezető ajtót.

Akként okoskodtam, hogy a medvék rögtön neki fognak esni a háti kosaraknak, s akkor megtudom, hogy melyik közülök a király. Az fogja elvenni a legnagyobb csemegét: a spirituszba tett rózsaszínű fókát. Akkor aztán csak annak a barátságát kell megnyernem.

Ahogy psychologice kiszámítottam, úgy lett. A lépcsőn felkapaszkodó Bábi kosarai egy perc alatt ki voltak ürítve. Egy hatalmas, nyolcadfélláb magas medveóriás volt az első, aki a küldött ajándékokbul a medverészt magához ragadta, a többiek valószínűleg miniszterei voltak; azok is kikeresték a javát; a legapróbbak, holmi spirituszba tett egerek, már csak a velük jött kékrókáknak jutottak. Néhány fehér medve protestált nagy bömbölve, s a karfákra és árbocokra mászott, képezvén az ellenzéket. Ezek csak a fejeikhez vagdalt üres üvegeket kapták.

Mikor aztán el volt költve minden csemege s kiszürcsölve minden spiritusz: akkor a medveóriás elkezdett lassú mormogás hangján beszélgetni az én megszelídített medvémmel; aki viszont félreérthetetlen gyöngédséggel nyalogatá meg a medvefejedelem pofáját, s a fogaival gyöngéden beleharapdált a nyaka szőrébe.

Ez a medve-nagymogul felesége!

Hüh! Láncos milliom! A fehér medvék királynéja maga volt az, akitől én – tejet kölcsönöztem!

Az éjsark éléstárháza

A medvefőnök előtt, úgy látszik, nagyon gyanúsak voltak a téli kesztyűk, amik Bábi első lábaira voltak húzva. Ezekre morgott legjobban. Bábi elővette az engesztelés minden asszonyi praktikáját, végre midőn semmi sem használt: odafutott hozzám, s fejével intett, hogy jöjjek elő a lyukból.

Csak akkor léptem ki a födélzetre. Biztosan éreztem magamat a kloroformozott bundában.

Minden oldalról rohantak rám a fenevadak, de amint közel értek hozzám, egyszerre elbódultan dülöngéltek erre-arra, s nem bántottak.

A medveherceg elszörnyedve udvarának e szolgalelkűségén, saját legmagasabb fogaival indult nekem, hogy összetépjen, hanem aztán ő is úgy tántorodott hanyatt, hogy ha hitvese karjai föl nem fogják, a födélzetre esik. Egy tekercs hajókötél feküdt az árboc mellett, arra hanyatlott, mint egy trónusra, s fejét aztán Bábi ölébe nyugtatta.

Én pedig hirtelen előránték bundám zsebéből egy tilinkót, s jól tudva, hogy ennek a hangját szokták a medvék megérteni, rákezdtem egy keserves nótára. A tilinkóhangra a megjámborult medvék kezdtek ébredezni, a fejedelem, akinek én Marcipán nevet adtam, eleinte csak lábait rángatta, majd a füleivel billegett a nóta után, végre felugrott a helyéből s maga kezdé el a táncot két lábon állva s a tenyereit lelógatva, míg utóbb, a példán felbuzdulva, egész udvara belevegyült a polkába, s táncoltak mindaddig, amíg csak én fújtam. Akkor odajöttek hozzám gratulálni mindannyian s csóválták volna a farkukat, ha lett volna. A medvefőnök éppen oly kegyes volt, hogy megölelt; csakúgy ropogtak bele az oldalbordáim (már akkor elpárolgott a kloroform a bundámról), s odaültetett a kötéltrónra maga és Bábi közé.

De nem a gratulációkra s kitüntetésekre volt én nekem szükségem, hanem egy nagyon praktikus eszme létesítésén törtem ugyanakkor a fejemet.

(Az anyám olasz volt: innen van a véremben a spekuláció!) Így okoskodtam. Ez az ezer meg ezer fehér medve itt a jégsark alatt csak nem élhet levegőbül! Olyan állat pedig, amivel az éhséget elverje, ide csak ritkán vetődik. Az esztendőnek három hónapján át ugyan van szüretje; akkor a cethalászok itt hagyják számára a fogott cethalaknak minden húsát, ami csak medvének való. De mit esznek a többi kilenc hónap alatt?

Kell, hogy a mindenről gondoskodó természet állított fel légyen a számukra egy-egy kifogyhatatlan tárházat: egy-egy nagyszerű jégbarlangot, ahol özönvíz előtti állatok vannak eltéve jég közé bőröstől, húsostól, mind a mai napig épen megtartva. Van rá élő példa: a szentpétervári természettani múzeum nagy mammutcsontváza. Annak a gazdáját ép hússal megtartva lelték meg – éppen a fehér medvék – a szibériai jégbarlangok egyikében, s fejét meg is ették, mire az emberi szem ráakadt, s a mammuthús még akkor is friss volt.

Tehát én oda spekuláltam, hogy ha én ezeket a fehér medvéket úgy megszelídíthetném, hogy ezek elvezetnének engem ahhoz a jégbarlanghoz, ahonnan ők és őseik éldegéltek eddig, keservesen kaparva fel a jeget az eltemetett húskincsek fölül, hát majd csinálnék én nekik csákány és puskapor segélyével olyan nagyszerű államkölcsönt, hogy mindennap karácsonyjuk lenne tőle, s még nekem is maradna öreg napjaimra. Az éhhalál minden félelme megszűnne az egész Ferenc József-földön örök időkre (nem úgy, mint azon a másikon a Duna-Tisza között), ha ez az özönvízidei húsbánya embernek föl lenne fedezve.

Ide el fognak engem vezetni az én medvéim.

Sőt talán el is visznek!

Hátha be hagyják magukat fogatni egy szánkóba, mint a kutyák, s repülünk a kamatbiztosítástalan vasúton a gőzvonat sebességével!

E terv kiviteléhez is egész diplomatice fogtam hozzá. Mert az embernek, mikor medvékkel van dolga, mindig azon legyen a főfigyelme, hogy azt hitesse el velük, miszerint minden indítvány a közjóllét előmozdítására s a fejedelem tekintélyének megszilárdítására, nem pedig az indítványozó személyes érdekeinek előmozdítására céloztatik.

Most tehát legelső feladatom volt azt a nagy szánkót, mellyel sarkutazóink hatvannapos nagy expedíciójukat megtették, megrakni mindennemű szükségletekkel, amik vállalatomhoz előreláthatólag megkívántattak. A hajórul kitelt minden. Volt ugyan egy kis bajom új szövetségeseim kíváncsiságával, kik minden előttük ismeretlen tárgyhoz hozzányúltak. Marcipán herceg a repetitionstheodolithot minden áron fel akarta törni a fogával, azt gondolta: dió; hanem aztán, mikor a nagy teleszkópiumot előhoztam, akkor kotródott mellőlem mindenki. Marcipán herceg maga is felszaladt ijedtében az árbocra. De Bábi nem futott utána: a téli kesztyűktől nem tudott fára mászni. Mikor minden fel volt málházva, következett már az előfogat-kérdés.

Mint tudva van, a Tegetthoff egy óriási nagy jégtorlat tetején áll megfenekelve; a torlat vetekedik a Szent Gellérttel. A hajó orrával felfelé emelve, födélzetével egy planum inclinatumot képez, egy nemét a pirutsádnak, melyen alászánkázni nagyon könnyű. A hajóról a jéghegy aljáig ismét hasonló csuszkapálya van már készítve serpentina alakban, amin szintén magától megy le a szánka, csak az orrában kell ülni valakinek, aki lelógatott lábaival a járművet kormányozza.

Ismervén a medvéknek a majmokkal közös kiváncsisági és utánzási ösztönét, bizonyos voltam felőle, hogy amint én megkezdem a szánka-csúszást a hajóról, egyszerre ott teremnek az én polgártársaim, s teleülik a szánkámat. Ami úgy is lett. A hajó aljához leérve, már az első kanyarodónál tele volt a szánkám. Serenissime odaült a hátam mögé, s a vállamra tette a fejét. Bábi pedig valóban sikoltozott örömében, mikor a szánka repült a csuszkapályán.

Hanem ez egyszer aztán véget ért, s a szánka nem akart magától tovább menni. Serenissime azt hitte, hogy a rajta ülő polgártársak akadályozzák a haladást. Néhány legkegyelmesebb pofon nagyon hamar letisztítá őket a szánkárul.

Mindig azt tanultam, hogy semmi sem oly háládatos munka, mint olyankor, amikor a fejedelem megharagszik valakire, és azt üti, melléállni és segíteni a verésben. Megfigyeltem, melyik medve kapott pofont Marcipántól, azt fülön csíptem, a csizmaszárból előrántottam a korbácsot, jól rávertem. Mikor aztán nagyon meg volt hunyászkodva, akkor nyakába akasztottam a hámot, amit a vontató kutyáknál szoktunk használni, s odakötöttem a szánkához. Ekként sikerült hat gyönyörű medvemént befognom a szánkába, mire magam a szán elejébe ugrottam, kieresztettem az ostort, nagyot durrantottam vele, s arra nekiiramodott a hatos fogat, s vitt bennünket a jégsíkon tova, mint a szélvész. Serenissime ordított örömében, s Bábi végigfeküdt a szánkában, kényesen szükölve. Őt idegessé tette e gyors szánkázás.

A többi medvekiséret pedig, ki elöl, ki hátul nyargalt a szánka mellett – bandérium gyanánt.

Számításom igen természetes volt. A medvék egyenesen haza fognak velem szánkázni. Mert valahol csak laknak. Az a lakhely bizonyosan egyike azon jégbarlangoknak, amiket már említeni szerencsés voltam.

Óránkint húsz angol mérföldnyi sebességgel közelítettünk a Zichy-előfok felé. Ezt igen jó előjelnek vettem. A Ferenc József-föld kincsei eszerint a magyar területre esnek.

Gyönyörű északfénynél érkeztünk meg a rezidenciába. Innen még jókora kaptatón kellett felvontatnunk a megterhelt szánkót, s mondhatom, hogy ez alkalommal az általam inaugurált előfogat rendkívül hasznavehetőnek bizonyította be magát. Ezen a jéglejtőn csupán az ő körmeikkel lehetett felkapaszkodni; minden más vonómarba nyakát törte volna rajta.

A hegyoldalban tátongott egy félkerek lyuk, alig ember magasságnyi, s nem nagyobb, mint hogy éppen a szánka beférhessen rajta. A hozzá felvezető tört út igazolá sejtelmemet, hogy ez az egész medve-nemzetség tanyája itt. S egy tekintet az onnan alávonuló hegyszakadékba meggyőzött afelől, hogy amit kerestem, azt megtaláltam. Az a völgy tele volt már a barlangból kihurcolt ősállatcsontokkal, amik közt fölismertem az ősbölény és ásatag iramszarvas vázait.

De mielőtt e barlangba belépnénk, álljunk meg elébb és fejtsük meg, hogy jöhetett ide ez a jégbarlang ez ősállatokkal együtt.

Tény ugyan, hogy mammutokat találnak a Jeges-tenger jégtorlaszai között, de miután az őselefánt forró égalj lakója, aki bambusznál kisebb füvet nem legelész, itt pedig jég van, és fű nincs: tehát kérdés, hogyan ment be a mammut a jégbe, vagy hogy ment rá a jég a mammutra?

Ezt a nehéz kérdést én ekként oldottam meg:

A pliocén korszakában a föld felszíne még igen erős emelkedésnek és szállásnak volt kitéve. Hisz még az újabb időkben is tapasztaltunk ilyen hullámzást a föld szilárd kérgén a puzzuolai Jupiter Serapis templománál, mely egyszer ölnyire alámerült a tengerbe, másszor ismét kétszer olyan magasra emelkedett ki belőle: az oszlopaiba befurakodott modiolák, pholas kagylók s egyéb lithophagok bizonyítják, hogy milyen mélyen járt a tenger alatt.

Tehát egy ilyen földkéreghullámzásnál a horpadás színhelyéről a megrémült földlakók siettek az emelkedőben levő földrészre menekülni. Az állati ösztön a rémekkel teljes ég alól a barlangok sötétjébe vezette őket.

A barlangban már most tehát benn volnánk. De hogy jön a nyakukra a jég?

Következik az is.

A földkéreg hullámzásával együtt járt annak több helyütt megrepedezése s rétegenkint fölválása. A mély repedésekből a földkebel tüze rontott elő, míg ugyanakkor a horpadásokra ömlő tengerözön betölté a repedéseket. Ebből a víznek rögtöni tömeges elpárolgása származott. Az pedig természettani szabály, hogy mikor egy cseppfolyós test hirtelen párává alakul át, sok meleget leköt, hideget támaszt. Aki erről meg akar győződni, nézzen meg egy mesterséges jéggyárat, hogy készítik a jeget – fűtött kemencével.

Tehát e gyors elpárolgás által támadt rögtön a jég. Az emelkedésben levő földkéreg felfoszlott rétegei alatt megfagyott az oda betódult víz.

Mikor aztán rövid idő múlva ugyanazon földkéregháborgás miatt az elébb fölemelt réteg hirtelen alásüllyedt, megtelt a barlang egyszerre vízzel, s az odamenekült élőlények belefulladtak.

Úgy, de a földréteg alá betódult víz már jéggé volt fagyva, s mint tudjuk, a jég pondus specificuma miatt nem engedi magát a víz fenekére lenyomatni. Az tehát kiemelte a hátán az egész fölötte levő földrészt, s lett abból egy úszó sziget, melynek tutaja jég.

Már most tudjuk azt, hogy a tengernek van egy áramlata déltől északnak. Ez az áramlat abban az időben még erősebb volt, s tény az, hogy a Florida-szigetek támadása, miket a korallok építenek nagy lassan, térítette el utóbb némileg a Golf-streamet.

Ez az áramlat vette fel az úszó szigetet, s vitte azután egész odáig, ahol az Északi Jeges-tenger torlaszai között elvégre fönnakadt. Így jöttek ki a mammutok barlangostul.

Nekem már akkor meggyőződésem volt, hogy ez a mi szárazföldünk itten jég hátán áll, s a jégen alul van még a tenger. Mely sejtelmem később fényesen igazolva lett az események által.

A barlang benyílása előtt egy vén medve állt őrt, közeledtünkre jelt adott a barlangba, melynek azután irtóztató ordítás lett a következménye; künn és benn. Egy csoport fiatal medve úrfi rohant elő legelébb is az odúból, kik a szánról leugráló fejedelmi párban, úgy látszik, hogy családfejükre ismertek, s hengerbuckákat hánytak örömükben.

Én egyedül maradtam most a szánon, s kezdtem aggódni vakmerő vállalatom kimenetelén. Ez a barlang tele van olyan medvékkel, akik még nincsenek megszelídítve. A befogott hat medve pedig nyargalvást visz a barlang szájának, s én nem tudom, hogyan kell nekik megállást parancsolni. Nincs is az orrukba karika húzva.

Egy igen természetes gondolat kisegített a bajból. Hirtelen elővettem Drummond-féle könenylámpásomat, egy csavar elfordításával meggyujtottam azt, úgyhogy amint a barlangba bevágtattunk, ez teljes villámfényragyogás mellett történt meg.

A siker bámulatos volt. A rögtön támadó fényre nemcsak az én hat befogott medvém esett egyszerre guggoló helyzetbe, de a bennlevők is ijedten elhallgattak, s csúszó-mászó tömegeik igyekeztek meglapulva árnyékos helyre vonulni.

De még magamat is egészen elvarázsolt ez a látvány.

Egy óriási dóm tárult fel előttem: magasabb a Szent Péter templománál, melynek falai, oszlopai, boltozata, talapja jég. A könenylámpa fényében ezüstből látszik az egész építve lenni, s az árnyék benne smaragd s ultramarin. Fantasztikus torzalakú jégtömegek csüngnek alá a szédületes padmalyból, s szeszélyes alakú ívboltok egész portikuszán látni végig egy barlangoldalba. Merész karzatok futnak körül a magasba csipkés párkányokkal, s a barlang közepét kettéválasztó szédületes örvényen egy ördöghíd vonul át kristálytiszta jégtömegbül, míg a hátsó falról mintha egy irtóztató fehér kárpit csüggne alá, mely egy titáni orgonát takar el. Azt a csepegő jég csapjai alkották, de fenyőszálnyi jégcsapok. S a barlang legmélyén az ember azt képzeli, hogy az a templom oltárrésze, – áll egy óriási rémkép: egy bálvány, egy csontváz: egy álló őselefánt simára tisztított ivarfehér csontváza.