Andrew Faludy

Apámat nem láttátok?

Alexander Faludy

előszavával

Fordította Bart Dániel

A versek Varró Dániel fordításai

Andrew Faludy Have You Seen My Father?

Copyright © Tanya Faludy mint Andrew Faludy örököse

Fotók © Tanya Faludy mint Andrew Faludy örököse

Hungarian translation © Bart Dániel, Varró Dániel 2002, 2024

Hungarian edition © & kiadó, Budapest, 2024

ISBN 978-615-6402-36-3

& kiadó

Ampersand & Son Kft.

Felelős kiadó: Kiss Barnabás

Szerkesztette Besze Barbara

A szöveget gondozta Oláh-Horváth Beáta

A borító Andrew Faludy önarcképének

felhasználásával készült

Külön köszönet Győrffy Eszter, Greilinger Szonja,

Grozdits Hahó, Vajda Edina

•

Előszó a második kiadáshoz

– Alexander Faludy –

Huszonkét éve jelentek meg először magyarul apám, Andrew Faludy visszaemlékezései gyermekkorára. Az új, javított magyar kiadás a szöveg egyfajta nagykorúvá érését is ünnepli, illetve jó alkalom arra, hogy elgondolkodjunk mind a könyv jelentőségéről, mind nagyapám, Faludy György családi életünkben elfoglalt helyéről.

2002-ben, amikor az Apámat nem láttátok? először megjelent, nagyapámnak még négy éve volt hátra, apám pedig csupán további négy évvel élte túl – 2010-ben, sajnálatosan fiatalon, sclerosis multiplex következtében elhunyt.

Apám hiányában nekem – az unokának – jutott a kötelesség, hogy megírjam ezt az előszót.

Az Apámat nem láttátok? megjelenése annak idején teljesen véletlenül esett egybe nagyapám legújabb magánéleti fordulatával és nyilvános szerepléseivel. Nagyjából ugyanabban a pillanatban, amikor a könyv magyar kiadásáról szóló szerződésen megszáradt a tinta, Faludy György kilencvenkét évesen újra megházasodott, feleségül véve a huszonhét éves Kovács Fannit. A könyv boltokba kerülése végül szintén nem szándékosan esett egybe nagyapám és Fanni hírhedt szereplésével a magyar Penthouse címlapján, bár a magazin fotói meghökkentően ironikus választ adtak a könyv címében szereplő kérdésre.

A házasság híre teljesen meglepte a családot, mi is csupán két nappal az esküvő után hallottunk róla először, és persze megtaláltuk a módját, hogy jót nevessünk rajta (mi mást is tehettünk volna), viszont kifejezetten fájdalmasan érintette Eric Johnsont, aki harminchét éven keresztül volt nagyapám partnere.

Eric épp Törökországból tért haza, amikor kiderült számára, hogy kissé átrendeződtek a családi állapotok. Nem meglepő módon egyből lelépett, magával víve közös vagyonuk őt megillető részét, és leginkább Ázsiában utazgatott. Egy ideig angolt tanított hindu és tibeti menekülteknek Dharamszala külvárosában, McLeod Ganj-ban – az emigráns Dalai Láma indiai székhelyén.

Eric Nepál fővárosában, Katmanduban halt meg 2004 elején. Halálának körülményei nem teljesen tisztázottak, annyit tudtunk összerakni a hozzánk eljutott információtöredékekből, hogy miután rákot diagnosztizáltak nála, valószínűleg önkezével vetett véget az életének.

Eric egészen haláláig kommunikált apámmal – leveleket, képeslapokat küldött mindenféle távoli helyekről, és ezek némelyikében meglehetősen keserűen nyilatkozik nagyapám viselkedéséről. Élete végén azonban, talán a buddhista tudatosság alkalmazásával, megbékélt a helyzettel. Egyik legutolsó képeslapján azt írta apámnak, hogy mindig van nála egy csengő, és ha nagyon elragadnák a múlt szomorú emlékei, csilingel egyet, hogy visszarántsa magát a jelenbe.

A könyv lapjain az olvasó többször is találkozni fog Erickel. Apám, hogy megóvja a magánélethez való jogát, diszkréten csak annyit ír róla, hogy ő Faludy György titkára, a valóságban azonban majd négy évtizeden keresztül egyszerre volt nagyapám szeretője, barátja, ápolója és irodalmi munkatársa.

Az Apámat nem láttátok? roppant mulattató és nagyon vicces könyv. Most, hogy húsz év után újra elolvastam, hogy megírjam ezt az előszót, többször is hangosan felnevettem rajta. És pontosan ez volt apám szándéka. Így, ha a szöveg legalább egy kis mosolyt képes csalni az olvasó arcára, már elérte célját.

A könyvben nem hangzik el nyílt kritika Faludy Györgyről, de már maga a címe is az apai teendők elhanyagolására utal, és lehetetlen úgy olvasni a művet, hogy ne tudatosuljon, hogy apai kvalitásai fordítottan aránylottak költői géniuszához. A puszta tények önmagukért beszélnek, állandó távolléte árulkodó.

Ennek ellenére apám borzasztóan büszke volt nagyapám rehabilitálására és a kilencvenes évekbeli presztízsére, ezért a könyvében valamiféle egyensúlyt szeretett volna teremteni az őszintén elmesélt emlékek és apja hírnevének védelme között. Ez elég kényes feladat volt, és szerintem csodálatosan sikerült.

Ennyi idő elteltével azonban elismerhető, hogy apám figyelmen kívül hagyott, vagy még inkább elhallgatott bizonyos részleteket – leginkább olyan dolgokat, amelyek árthattak volna apja megítélésének, amikor még élt. Ez számomra akkor vált leginkább nyilvánvalóvá, amikor a közte és a pszichológus, Eugene Heimler közötti kapcsolatról ír.

Amikor újraolvastam a szöveget, meglepődve fedeztem fel benne Heimlert, akire jó szívvel emlékszem gyermekkoromból. Családi barátunk ugyan megkapja a megérdemelt elismerést, amiért 1971-ben megakadályozta apámat abban, hogy visszatérjen Magyarországra, és elrendezte számára, hogy visszavegyék egy észak-londoni bentlakásos iskolába (ami amúgy pontosan így is történt, legalábbis anyám, Tanya is így mesélte), de egészen meglepő, hogy mi maradt ki. Hosszú beszélgetéseink során, amelyeket apámmal folytattam az életéről, egyáltalán nem ezt tartotta érdemesnek elmesélni Heimlerről, hanem azt, amikor azt tanácsolta neki: „Az érzelmi túlélésed érdekében meg kellene szakítanod apáddal a kapcsolatot”.

Apám más dolgokra is jótékony fátylat borít. Például, hogy mennyire nem gondoskodott a családról az apja anyagilag, ami elég sok problémát okozott, vagy hogy mennyire elhanyagolta Zsuzsát (apám anyját), miközben ő rákban haldoklott. Ezek olyan témák voltak, amelyekre – míg Faludy György életben volt – még csak utalni sem lehetett.

Nagyapám nem olvasta el előre a könyvet (a szöveget Eric ellenőrizte a nevében, és néhány kisebb változtatással jóváhagyta), és hideg udvariassággal fogadta a megjelenését. Közönyös magatartása – apám szerint – igazából a harag álcája volt. Szerintem ez a csendes közöny sokkal inkább a rivaldafény elorzásának, mint a könyv tartalmának szólt.

Saját kapcsolatom nagyapámmal szintén eléggé zavaros volt. A nyolcvanas-kilencvenes évek során néhányszor találkoztunk Angliában és Magyarországon. Ahogy oly sokakat, kezdetben engem is teljesen elbűvölt nyugodt, mégis erőteljes, már-már hipnotikus kisugárzása. Történetmesélési képessége minden korosztályból lenyűgözte a hallgatóságot.

Mindig is rendkívül büszke voltam arra a személyes bátorságra, amelyet a negyvenes és az ötvenes években tanúsított, és arra is, hogy költészete (és egyéb művei) a hidegháború hosszú évtizedei alatt a magyarországi belső ellenzékben tartották a reményt. Izgalmas volt az is, hogy úgy tűnt, Budapesten mindenki, akivel csak találkoztunk, ismeri őt, és mindenáron kezet akar fogni vele. Egyszer – még az általános iskolában – őt választottam a kiselőadásom témájául.

Volt azonban valamiféle különös disszonancia a viselkedésében, amit tizenhárom éves koromra már kezdtem zavarónak találni. Amikor együtt voltunk, felemelő volt a társaságában lenni, viszont amikor nem voltam vele Budapesten, mintha elfelejtette volna, hogy egyáltalán létezem. A születésnapi köszöntések elmaradtak, a leveleimre sem válaszolt. Végül 1996 őszén (bocsánatkérés vagy bármiféle magyarázat nélkül) egyszerűen megfeledkezett az ígéretéről, hogy meglátogat az angliai bentlakásos iskolában.

Ekkorra már kezdtem felfogni, hogy hanyagsága mekkora károkat okozhatott apámnak az élete korai szakaszában, és azt is, hogy a bizonytalanság milyen családi örökségét hagyta maga után. Olyan nehézség volt ez, amit nem akartam a saját életemre kiterjeszteni, és – akaratlanul is betartva Eugene Heimler két és fél évtizeddel korábban apámnak adott tanácsát – 1996 októberében tudatosan döntöttem úgy, hogy megszakítom nagyapámmal a kapcsolatot. Legközelebb 2006 szeptemberében látogattam el újra Magyarországra – hogy részt vegyek a temetésén.

A közbenső évek alatt minimális volt köztünk a kapcsolat. Például, amikor én vettem fel a telefont a családi házunkban, amikor ő történetesen az apámat hívta.

Egyetlenegyszer – anyám javaslatára – elmondtam neki, hogy kutatási ösztöndíjat kaptam Oxfordban a teológiai mesterképzésre. A válasza eléggé meghökkentőre és talán kissé érzéketlenre sikeredett: „Miért akarsz ilyen gyönyörű helyre menni, hogy egy ennyire ostoba álmot kergess?!” Figyelembe véve a Kovács kisasszonnyal akkoriban kötött házassága körüli nyilvános cirkuszt, szavait mélységesen ironikusnak találtam.

Nagyapám mondjuk már 1998-ban sem gratulált, amikor mindössze tizenöt évesen felvettek Cambridge-be. Ehelyett az apámmal folytatott feszült beszélgetés során a szakválasztásomon (teológia és művészettörténet) gúnyolódott. Amikor ezt megtudtam, megerősítve éreztem magamat a két évvel korábbi döntésemben, hogy biztonságos távolságot tartok kettőnk között.

Évekkel később, már a halála után derült ki, hogy nagyapám nagy büszkeséggel beszélt rólam másoknak. Közös ismerőseink kizárólag elismerő megjegyzéseiről meséltek. Az ilyen paradox viselkedés – egy rokon szemtől szembeni becsmérlése és ujjongó dicsérgetése a háta mögött – egy pszichiáter ismerősöm szerint a narcisztikus személyiségzavar klasszikus ismertetőjegye. Ez a diagnózis sajnos túlságosan is gyakori az írók körében.

2005 szeptemberében nagyapám egyszer csak bejelentkezett hozzánk. Ő és Fanni kiruccantak néhány napra Londonba, és elhívta a családot egy közös ebédre. A Covent Garden egyik remek török éttermében elfogyasztott étel közben bocsánatot kért apámtól, valamint húgomtól, Emilytől és tőlem: „Nagyon sajnálom, tudom, hogy nem voltam valami jó nagypapa”. Fanni mindeközben a mobiltelefonját nyomkodta.

Fontos találkozó volt, alig egy évvel a halála előtt. Az ezt követő hónapokban Emily többször is meglátogatta. A lelkészi képzésem miatt nekem erre nem jutott időm, és már csak a temetésén tudtam részt venni 2006 szeptemberében – ami nem hiszem, hogy megtörtént volna az egy évvel korábbi ebéd nélkül.

Nem gyászoltam meg nagyapám halálát, és bizonyosan nem sírtam. Viszont, amikor megtudtam a hírt, eléggé megrázott. Épp a világ túlsó felén voltam, a zimbabwei anglikán egyháznál töltött lelkipásztori gyakorlatom végén. Magának az információnak a hatásán túl, köszönhetően a fentebb ecsetelt korábbi körülményeknek, a valótlanság érzése töltött el.

A hírt a szüleim közölték telefonon, miután néhány távközlés nélküli hét után visszatértem Hararéba, Zimbabwe fővárosába az ország keleti feléből. Halálhírét azonban már napokkal korábban – még a halála napján – megálmodtam.

Nagyapám temetése fordulópontot jelentett az életemben. Hirtelen egy olyan országban találtam magam, amelyet alig ismertem, de paradox módon mégis teljesen otthon éreztem benne magamat. Már a Kerepesi temetőben tartott szertartást követő napon eldöntöttem, hogy egyszer ide költözöm. Így kezdődött az egyre mélyülő kapcsolatom Magyarországgal, amely tizenhárom évvel később már ott tartott, hogy berendezkedtem Budapesten, hogy újságíróként dolgozzak.

Így tehát a nagyapám halálát követő évtizedben egyre sűrűbben jártam Magyarországra, baráti és kapcsolati hálót építettem, és felvettem a fonalat még életben lévő távoli rokonaimmal. E korai látogatások egy része a 2010-es Faludy-centenárium programjainak szervezésére irányult a Petőfi Irodalmi Múzeum munkatársaival együttműködve.

A történelem furcsa fintoraként én is harminchat évesen költöztem Budapestre – ugyanennyi idős volt nagyapám, amikor az Egyesült Államokból visszatért Magyarországra, hogy munkát vállaljon a Népszavánál. 2021 szeptemberétől pedig Kőszeg Ferenc szomszédságában találtam magam. Feri volt az az ember, aki a nyolcvanas években a Pokolbéli víg napjaim kéziratát Kanadából Magyarországra csempészte, és megszervezte annak illegális szamizdat kiadását. Miután életem nagy részét azzal töltöttem, hogy megpróbáltam másmilyen lenni, mint a nagyapám, úgy tűnik, hogy bizonyos értelemben fennáll a veszély, hogy végül én is olyanná válok, mint ő.

Az elmúlt évek alatt, ahogy egyre csak romlik a magyarországi politikai helyzet, nagy vigaszt jelentett, hogy az olvasók fiatalabb generációja is érdeklődik nagyapám munkássága iránt.

Bár leghőbb kívánságom, hogy bárcsak más lenne Magyarország jelenlegi  politikai helyzete (amelynek krónikásaként dolgozom), mégis hatalmas büszkeséggel tölt el a tudat, hogy nagyapám, Faludy György munkássága, élettapasztalatai és azok felidézése talán segíthet megtalálni az olvasói számára azokat az eszközöket, amelyekkel eligazodhatnak a jelen zűrzavarában: a hazugsággal átitatott propagandamédia párhuzamos valóságában, a napi lelkiismereti dilemmákban, hogy mikor válik „túl sokká” a pártállammal való együttműködés vagy éppen, hogy mit lehet kezdeni Közép-Kelet-Európában az orosz hegemónia fenyegető közeledésével.

Fontos azonban, hogy Budapest nemcsak a nagyapám városa, hanem a nagyanyámé, Zsuzsáé is, és itt született az apám is. Ugyanígy itt élt még számtalan más szeretett rokon és barát – például Scheiber Magda és Scheiber Laci, Vámos Magda vagy épp az öreg Wesselényi báró –, mindazok, akik ezt a könyvet benépesítik. Néhányukkal magyarországi látogatásaink alkalmával, még a kilencvenes években volt szerencsém apám társaságában találkozni, azok jelenlétét pedig, akik már elhunytak, mielőtt megszülettem volna, apa eleven emlékeinek köszönhetően érzem – de persze leginkább apáét, nap mint nap, ezerféleképpen. Talán pont ezért is tekintem Budapestet leginkább az otthonomnak.

Budapest,

2024 áprilisa

Faludy György és a hároméves Andrew az ötvenes évek végén egy észak-londoni lakás kertjében

„S bátran megírhatom ma már,

bátran olvasd el itt!”

G. K. Chesterton:

Az ember, aki Csütörtök volt

Fordította: Rakovszky Zsuzsa

Martin Cawtie-nak és Paul Deannek,

akiknek gyengéd támogatása kellett ahhoz,

hogy ez a könyv elkészüljön.

Köszönettel tartozom mindazoknak, akik segítettek a könyv megírásában, mindenekelőtt feleségemnek, Tányának, akinek évekig kellett ezt elviselnie.

Hálás vagyok azoknak, akiknél vendégeskedhettem munka közben: Chantal és Lola (Montpellier), Christian Molinier és Les Bains de Montpellier (Montpellier); külön köszönet Keith-nek a St Martin’s Tearoomsban (Chichester), ahol a kézirat javítását elvégezhettem.

Végül köszönetem fejezem ki George Jonas barátomnak, aki hozzájárult egy versének közléséhez a The Happy Hungry Man című kötetéből.

ELŐHANG

Esetem Big Jimmel

(Tanger, 1972)

Az engem ért szexuális zaklatások közül messze a legszórakoztatóbb, jóllehet csak utólag tűnik annak, 1972 karácsonya után esett meg. A tangeri Hôtel Villa de France kertjében történt pár héttel tizennyolcadik születésnapom előtt. Az egyetlen állandó lakó egy idősödő alkoholista nő volt, a többi szoba üresen állt – talán ennek köszönhető, hogy Lily, apám harmadik felesége nagyvonalúan ide kvártélyozott be, hiszen főszezonban ez a keményített lepedős, kopott elegancia megfizethetetlenül drága lehetett.

Ott-tartózkodásom alatt nevezett alkoholista nő születésnapi bulit rendezett, amelyre én is meghívást kaptam. A többi vendég, a tangeri emigráns közösség válogatott (még az én elnéző kelet-európai fogalmaim szerint is extravagáns) tagjai, különcök, melegek és egyéb csirkefogók tarka-barka serege csődült össze jó pár ládányi első osztályú pezsgő elfogyasztására.

A vendégek egyike, bizonyos Lüneburg gróf (igazi-e, vagy csak távoli névrokon, a jó ég tudja) kifogástalan megjelenésű, szálegyenes tartású, fényes ősz hajú úriember volt, aki, mint megtudhattam, angol irodalmat tanított Kaliforniában. Egy jól megtermett bumfordi fickóval jött, akit mindenki csak Big Jimnek szólított, és nyilvánvalóan a törzsfejlődés sokkal alacsonyabb fokán állt. Az evolúció elméletén már oly sok tudós és hívő csapott össze hiába, hogy feleslegesnek tűnhet további érvekkel gazdagítani a témát, de Big Jim láttán mégiscsak Darwin jutott eszembe. Ebben az esetben a fejlődés hiánya volt szembeszökő.

A pezsgő kitűnő volt. A kelleténél sokkal többet fogyasztottam belőle, és amikor kezdtem rosszul lenni, kimentem friss levegőt szívni a kertbe, ebbe a csodálatos, öreg pálmákkal szegélyezett oázisba. Hamarosan észrevettem, hogy Big Jim is kijött utánam (bármily meglepő, két lábon és nem négykézláb, mert azért Homo erectus volt, méghozzá nem csak egyféle értelemben). Kertelés nélkül szőrös karjaiba ragadott, és csókolgatni kezdett.

A szobámba menekültem, és épphogy sikerült bezárnom magam mögött az ajtót. Big Jim még sokáig dörömbölt kitartóan odakint mielőtt eltakarodott, és minden bizonnyal valami könnyebb préda után eredt.

Akkoriban Tanger csupán egy keskeny parti sáv volt, mögötte már a kaszba, azaz a vár kezdődött, ahol Lily szőnyeggyára volt, és ahonnan remek kilátás nyílt a sikátorok labirintusára meg a várfalak alatti főtérre, ahol egy kígyóbűvölő élt a kíváncsiskodók alamizsnáiból. A kaszba keleti oldalán mély, sötét, misztikus mór kapu állt, amely alatt kisgyerekként 1964-ben, első tangeri látogatásom alkalmával elsodort egy kecskenyáj, amit az ellenkező irányba hajtottak. A bársonyos félárnyék rejtekében a kecskék felfalták a hónom alá dugott bagettet, épp csak a közepét hagyva meg.

A parti sáv a következőkből állt: a könyörtelenül csattogó vasútvonalból, amely folyton felébresztette álmukból a Marco Polo hotel lakóit – már ha egyáltalán aludt ott valaki –; továbbá a jachtklubból, a kikötőből – ahol a kompok olyan hangosan bőgették a ködkürtjüket, hogy az egész város tudta, mikor indulnak – meg egy csomó, tengerparton sorakozó étteremből. Keletre feküdt Cap Malabata, amely – akkoriban, amikor a később ide épült lakótelepek ötlete még csak meg sem fogant egy fondorlatos tervező fejében – még egészen elvadult helynek számított. Ami a légkört illeti, enyhén szólva szabadosnak tetszett – de erről később.

A tangeri emigráns közösség roppant színes társaság volt, jobbára ártalmatlan lelkekkel, akiket mégsem tűrtek meg másutt, és ők sem bírták ki máshol. Volt köztük zsidó, aki Hitler elől menekült, mint Lily vagy önmagát kiművelő proletár, mint Brian nagybátyám vagy meleg, mint Lüneburg és Big Jim – Tanger mindüket befogadta. Sokan egyszerűen azért éltek Tangerben, mert hiába követtek el minden tőlük telhetőt, ebben a városban még nekik sem sikerült teljesen lezülleni.

Még a csőbehúzósdi alól is mentesültek. A játék a következő szabályok szerint zajlott: a helybéli elad egy adag kifet (hasist) a mit sem sejtő turistának, majd jelenti az esetet a rendőrségnek. Az árus részt kap a kivetett bírságból – amelyet az áldozat pár hónapnyi marokkói börtönélet után mindig kifizet. Az ide telepedett külföldieket viszont már rövid idő múltán megkímélték a mindennapi élet egyéb bosszantó szokásaitól is. A legnagyobb, egyúttal talán a legkétesebb elismerést számomra az jelentette, amikor az egyik koldus rászólt a másikra, aki épp nyaggatni kezdett, hogy: „Laisse le! Il habite Tanger”.{1}

Az egész városban volt valami mély szervezetlenség, amit nehéz szavakba önteni: a felszínen csillogott a vékony civilizációs máz, hártyányi Európa Észak-Afrika bütykére feszítve. Ez főleg a Herald Tribune példányaiban és néha, ha volt víz, akkor a higiéniai viszonyokban és a meleg zuhanyban nyilvánult meg. Alatta azonban Conrad kontinense húzódott minden leírhatatlan iszonyával: vérhassal, törzsfőnökökkel, kiszámíthatatlan vadakkal és – egészen a legutóbbi időkig – pincebörtönökben láncra vert rabokkal.

Vegyük például a Café de Paris nyugodt és látszólag kozmopolita légkörét. Semmi sem bírta megzavarni a fényesre suvickolt felszínt, amelyen mentateákat egyensúlyozó pincérek suhantak tova. Az ember, ha nem figyel, észre sem vette a fezzel a fején sarokban gubbasztó, vénséges vén férfit. Apám elárulta, hogy ő a helyi besúgó, aki ugyanannál az asztalnál ugyanabban a pozícióban ül 1941 óta. Abban az időben apám rövid ideig egy helyi hadúr kastélyában vendégeskedett, messze fönn, az Atlasz-hegységben. Negyven évvel később döbbenten olvasta Gavin Maxwell idevágó témájú könyvében, hogy házigazdája, aki akkor oly elbűvölően és nagyvilági módon szórakoztatta, mindeközben rabokat tartott, akik élve rohadtak el a nappali alatti pincében. Egymáshoz láncolva – még haláluk után is.

Ez tipikusan marokkói volt – bármi megtörténhetett, és meg is történt. A káosz néha komikusan vagy abszurd módon tört a felszínre. Előttem fekszik a helyi napilap, a Le Journal de Tanger egy 1978-as száma, amely megemlékezik apám látogatásáról. Ez épp egybeesett egy olasz politikus meggyilkolásával. A képaláírás a következő: „Olaszország miniszterelnöke, Aldo Moro négy évvel ezelőtti tangeri látogatása alkalmával.” A kép azonban egyáltalán nem Aldo Morót ábrázolja. Egészen nyilvánvalóan az apám van rajta, amint szélesen mosolyog Lily szőnyeggyárának erkélyén. Apám láttán a besúgó a Café de Parisban alighanem forgatta a szemét, talán még bele is borzongott.

Bizonyára csodálkoznak, hogyan kavarodtam én, aki még tizennyolc sem voltam, egy másodrangú bentlakásos iskola  szünidejében az Hôtel Villa de France-ba, Big Jim mellé. Az egész a háború alatt kezdődött, amikor apám Tangerben kötött ki első feleségével, Valival. Az idő azonban nem állt meg, és apám hamarosan elvált Valitól. Második felesége, az anyám 1963-ban meghalt rákban. Ez a csapás apámat a nagyvilág vándorává tette, én meg bentlakásos diák lettem egy borzalmas iskolában, és ami a legkülönösebb: apám feleségül vette Lilyt.

Lily a háború után is Tangerben maradt, és beindította üzemét, amely nemzetközi hírnevet szerzett szőnyegeivel és szőtteseivel. Ifjúkori elmezavaromban egyszer végigböngésztem egy feketelistát a legkegyetlenebb kizsákmányolókról, akik módszeresen beletiporták munkásaikat a vörös marokkói homokba, de legnagyobb csalódásomra Lily neve nem szerepelt rajta. Igaz, hogy alkalmazott gyerekeket is, de ha nem dolgoztatja őket, akkor valószínűleg az utcán koldultak volna. Az alkalmazottai egészségesek és jól tápláltak voltak, és ha Lily nem volt jelen személyesen, nem is dolgoztak. Őrszemet állítottak, és csak akkor kezdtek csattogni a szövőszékek, ha az elkiáltotta magát: „Jön a Madame”. Némelyik szőnyeg valóban lenyűgöző volt. A kedvencem az volt, amelyik rajtakaphatatlan árnyalatokban araszolt át feketéből fehérbe. Lily saját kezével, egyenként válogatta ki a szálakat természetes gyapjúból. Festéket nem használtak. Épp ezen a csodán ámuldoztam, amikor Lily elárulta, hogy a szőnyeg annyira drága, hogy lehetetlen lenne eladni, ezért kénytelen lesz elajándékozni, amiben nem láttam semmi logikát, de a dolog annál jobban lenyűgözött.