Mérey Valér

Szerelemszivárvány

II. kötet

A kötetbeli versek hangulatának illusztrálására a festményeket a szerző válogatta.

Első kiadás

© Mérey Valér 2019.

„Nem tudtam többé, hogy te vagy-e te,

Vagy áldott csipkebokor drága tested,

Melyben egy isten szállt a földre le,

S lombjából felém az ő lelke reszket?”

Tóth Árpád: Esti sugárkoszorú verse.

„Két karoddal átölelsz te,

ha félek.

Két karommal átölellek

s nem félek.”

Radnóti Miklós: Két karodban

„Nézz, Drágám, rám szeretve,

Téged találtalak menekedve

S ha van még kedv ez aljas világban:

Te vagy a szívem kedve.”

Ady Endre: Nézz, drágám, kincseimre

„Az időben, az elfogyóban,

mely nem örök, csak az istennek –

tanuld meg hát, hogy tudjad vélem :

én már csak tégedet szeretlek.”

Zelk Zoltán: Csak téged

Előszó

E második kötet a szivárvány további színeinek vizsgálatára csábít.

Ígéri, hogy a mohó szemek kóstolót kaphatnak e kötetben a sírig tartó, az elbizonytalanodó, a celeb, a zaklató, a serdülő, az aludni akaró, a szenvedélyes, a lanyhaságot magának kikérő, a távolságban elhamvadó, az egyéjszakás, a tartalékos szerepet elfogadó és el nem fogadó, az erdőben, tóparton kiránduló, a domináló, az olvasgató, a megkésetten lovagias, a státusz iránt lángoló, az elriadó, a misztikus, a lebukott csalfa, a poliamornak hazudott, az elbocsátó, a megbocsátó szerelmek érzéseiből.

Itt is a típusok kiválasztására azok érdekessége, sajátossága alapján került sor, remélve, hogy az idilli szerelmek ábrázolása örömet fakaszt az olvasóban, a sötétebb árnyalatok pedig továbbgondolkodásra késztetik.

A szerző

Egymásba oltva

Ágaink összefonódva csókolóznak,

koronáink napsugarak után álmodoznak.

A zord, északi flórában vertünk gyökeret,

száraz klímához is alkalmazkodtunk eleget.

Fajunk hibridizált, a sors által keresztezett,

lábunknál éveink hullott lombja, rendezett.

Gyökereink a földbe karóként merednek,

így durva talajban is táplálék után erednek.

Rég sima kérgünket már barázdák vájják,

törzseink mégis a másik simulását várják.

Molyhos rügyeinkkel hívogatjuk egymást,

hazugon ígérve hajlékonyan fénylő hajtást.

S mint hevülünk, ha felkapja a szálló szél,

kopács tokból magvainkat, mikor új nyár kél.

Egymásra már leengedjük lándzsás leveleink,

csak a kerekdedeket cirógatjuk alkalmasint.

Kikirics füzérünket egymás hajába rakjuk,

még buzgó erőnkkel egymást tápláljuk.

Futó talajon, megmetszve is megélünk,

egymásba oltva, dalolva kering száz évünk.

Mikor enyhe kora ősszel újra virágzunk,

rozsdabíborban pompázik világunk.

Ilyenkor szárnyal, örökifjú szívünk,

tiszta álló víz partjára repítené éltünk.

Szülő-múzsáink már bennünk laknak,

gyermek-tündéreink körülöttünk táncolnak,

unoka-boszorkányaink rajtunk lovagolnak,

s mi összenőve állunk, míg jő a végső-holnap.

Alexander Calame: Tájkép tölgyfákkal (1859)

Inkább vége

Négy hónapja, hogy leveleztünk,

két hónapja tovább merészkedtünk,

összeforrott márvány testünk,

s a vágy tavába alámerültünk.

Teljesen megbízom benned,

hisz ebben állapodtunk meg,

s tényleg így is gondolom,

a türelem lelkemmel rokon.

Bocsánat, de megkérdem,

van-e, kivel versenyzem?