Pregh Balázs

Elbeszélés

és

novellafüzérek

Első kiadás

Nonprofit Magánkiadó Budapest 2021

ISBN 978-615-81751-7-3 PDF Pregh Balázs Elbeszélés és novella-füzérek

Copyright© A könyv teljes tartalma szerzői jogvédelem alatt áll. A könyvből részletet vagy a könyv teljes tartalmát másolni, idézni, felhasználni csak és kizárólag a szerző, Pregh Balázs írásos engedélyével lehet. Ellenkező esetben a hatályos jogszabályok alapján - az 1999. évi LXXV. törvény, valamint a 2012. évi C. törvény 385.§ - alapján, jogi eljárás megindítását kezdeményezzük, továbbá a jogosulatlan felhasználás napidíja is felszámolásra kerül.

A képek forrása a Pixabay, Unsplash, freepik, Wikipédia, kivételek ez alól az antológiákról készült képek, a rólam készült fotók, mely közül egy az Informatika a Látássérültekért Alapítvány oktatótermében készült, a másik Máltán

Eddig az alábbi kiadványokban jelentek meg nyomtatásban műveim:

Versek:

ÁLOM ÉS VALÓSÁG

DláÍMlaUgid

1989

Álom és valóság Diákantológia 1989

Heves Megyei Hírlap 2002

Lyra - a Boldog Jövőnkért Alapítvány irodalmi antológia 2003 ősz

Lyra - a Boldog Jövőnkért Alapítvány irodalmi antológia 2003 december

Az élet diktálta - antológia 2005

Csillag fénylik, Nap világlik - antológia 2008

Röpke - verseskötet - 2020

Pregh Balázs válogatott írásai - 2020

Pregh Balázs válogatott írásai - bővített kiadás - 2020

Novellák:

Lyra - a Boldog Jövőnkért Alapítvány irodalmi antológia 2003 október

Az élet diktálta - antológia 2005

Csillag fénylik, Nap világlik - antológia 2008

Pregh Balázs válogatott írásai - 2020

Pregh Balázs válogatott írásai - bővített kiadás - 2020

DÍJAK:

EMLÉKLAP Az én Budapestem 2002 november 21

EMLÉKLAP Mécs László Irodalmi-díj 2003 október 18.

A tudományos-fantasztikus novellák közül kettő sikeresen szerepelt egy Preyer Hugo-pályázaton.

LEKTORI JELENTÉS:

Batári Gábor főszerkesztő (ALTERRA) 2003 április 24.

Tartalomjegyzék

Elbeszélés

B. Vegeth Álmos könyve

B. Vegeth Álmos

Múltja Jelene Jövője

Mottó: Nem az én hibám, hogy nem egy éhező ország nyomorgó városának mocskos negyedébe születtem. Ne engem akarjanak meggyőzni a drága reklámokkal, hogy lelkiismeret furdalásom legyen, amiért nem adok még több pénzt a rászorulóknak.

ELŐJÁTÉK József Attila: Kiáltozás

Szeretném ezúton bemutatni B. Vegeth Álmost. Vegeth Álmos lassan lépkedett az örökzöld fák alatt. Fényesen sütött át a nap meleget ontó sugara a levelek között. Csend ölelte át a levegőben, mint szerető kedves karja. Langyos szél apró suhintásokkal ért arcához, virágillatú csókot hintve ajkára. Rovarok zengtek fülébe érthetetlen szólamokat. Madarak neszeztek az avarban, és a bokrok aljában. Énekes madarak különböző dallamokat gyakoroltak a fák ágain ücsörögve.

Ezúton szeretném bemutatni B. Vegeth Álmost, aki súlyos gondolatainak terhe alatt görnyedve ült egy széken. Kezében lévő cigarettájából, és szájából sűrű füst gomolyogta körbe testét. Előtte a kemény, sötétbarna faasztal tetején egy üveg, mellette egy tartalmától már félig megfosztott pohár. A zárt ablakon keresztül is beáramlott odakintről a zaj. Éjszaka volt. Odakinn sötét égbolton próbáltak meg valamilyen életet lehelni a világ takaróját jelentő égre a csillagok, és a halványan világító hold.

Bemutattam már B. Vegeth Álmost? Vegeth Álmosról elmondható, illetve leírható tény, hogy a médiák áldozata. Egyaránt hatott életére az írott, és az elektronikus sajtó. Teljesen másként alakult volna sorsa, ha meghitt magányában, a külvilág dolgaitól elrekesztve tengeti napjait. De valakik, valahol úgy döntöttek, a médián keresztül nagy pénzeket lehet megszerezni, ezért elhitették a mindennapi emberekkel, hogy senki nem létezhet hírek nélkül.

Az volt az a tavasz, amikor rájött, hogy gondolkodó akar lenni

Az volt az a nyár amikor, eldöntötte írásba menekül. A mai napig nem érti, miért nem képes arra, hogy rajzolással, énekléssel, zenéléssel vagy színészkedéssel fejezze ki gondolatait. Magukba zárták őt a leírt szavak. De félő, hogy így csupán csonka töredékét tudja visszaadni mindannak, ami benne lakozik.

Az volt az az ősz, amikor az írásból már annyit tapasztalt, hogy most már elkezdheti a kritikai írások gyakorlását. Úgy vélte csak a lehet igazán jó kritikus, aki már kipróbálta és bizonyos szinten teljesített és űzi azt, amit mindenkor kellő távolságból és tárgyilagossággal fog bírálni, mivel a személyeskedés megöli az eredményt. Azok a kritikák, amelyeket harag, irigység és butaság táplál, az nem szolgálja a kriticizmus hosszú távú érdekeit. Zászlajára bárki bármit kitűzhet, ha ezzel mások malmára hajtja a vizet.

10

Az volt az a tél, amikor úgy döntött elég. Nem az zavarta, hogy keresete nem volt állandó. Hanem az, hogy akik pénzelték a folyóiratokat, kiadványokat és könyveket, azok ugyanabba a hibába estek, mint annak idején a mecénások. Minden korszakban azoknak az embereknek van pénze a kultúra támogatására, akiknek vagy megfelelő tudása nincs, vagy nem elég tehetségesek, esetleg kevesebb fantázia jutott nekik, mint azoknak az íróknak, akiket segít anyagilag. Ezzel azonban egyrészt rögtön jogot formál arra, hogy őt is tekintsék a kultúra részének, másrészt akarva s akaratlan befolyásolja azt, amit neki nem lenne szabad. Az ilyen áron szerzett pénz pedig pont ellenkező hatást vált ki. Nem előre fejleszti a kultúrát, hanem megöli az identitást, a nyelvet, mind az irodalmárok, mind pedig a nyelvészek szintjén.

Mindig is remegett a keze. Önkéntelen dolog volt ez nála, nem valamiféle betegség által kiváltott mozgás. Rángatózásig sosem vitte, csak finoman vibrált.

Valószínűleg a jövő okozta azt, vagyis titkolt félelem a következő pillanattól. Mit is hoz majd a következő pillanat, perc, óra, nap. Időben távolabbra nem is tervezett már.

Tartott az olyan történésektől, amiket nem ő irányított, amikben nem volt tapasztalata. Mégis ugyanakkor mindig is vonzották az ismeretlen dolgok.

11

Igazán nagy hibája az volt, ahogyan gyermekkori családi életéből, illetve inkább élettelenségéből élete végéig vonszolta magával azt a szokását, hogy főleg közelében lévők között, és ezen közegből kollégái, továbbá főnökei közt kereste a példaképet, az idősebb testvér apa és anya fiatal életében számára kiesett mozaikdarabkáit, egységessé összeállító társ személyét.

A házban hol lakott, már történt egy olyan esemény, amelyet nem nagyon értett. Később, ahogy mondani szokták érettebb fejjel - ami persze egyáltalában nem a korral hozható összefüggésbe, miként azt tévesen gondolják az emberek -, úgy vélte ez lehetett az első jele érzékenységének a világ dolgai iránt.

GYŰLÖLET?

A körfolyosós házban nem volt titka egymás előtt a lakótársaknak. Azt ugyanis, hogy valakinek magánélete legyen, bizony meggátolták az épület tulajdonságai. Főleg a falak mérete.

Így hát egyáltalán nem csoda, hogy az alsóbb emeleten lakók nagyon is élesen hallották mindazt, ami a földszinti házmester-lakásban zajlott. Nem lehetett nem észrevenni, miként a férfi minden áldott - vagy inkább áldatlan - este hazatántorgott a kocsmából és nem a dicsőségtől ittasan ordítozik a feleségével, sőt néha

12 tettlegesen is bántalmazta az asszonyt. A nő persze csak tűrte a dolgot. Az úgynevezett fejlettebb világban sem sikerült még elhitetni az emberi nemmel, hogy nem sajátíthatja ki a másik nem tagjait, még akkor sem, ha közöttük házassági vagy egyéb kötelék van. A lakók úgyszintén elnézték ezt a dolgot. Ami érthető viselkedés annak tudatában, hogy a házmesterség bizony igen nagy hatalommal bírt.

Volt azonban a sok munkás lakó között egy fiatalember, aki végül egy alkalommal kilépett a sokadalomból, odament és megállt a házmesterrel szemben pár centiméterre tőle az udvaron. Mélyen a véreres és kidudorodó szempárba nézett. Így bámulták egymást néhány pillanatig, majd a fiatalemberben észrevehetetlenül megindult valami. Legbelülről áradt szét, mint a fájdalom. Az erek végigvitték a jelzést szervezetében. Idegpályái üzenték, hogy szorítsa ökölbe jobb kezét.

Mindebből a másik fél semmit sem vett észre. Bódult agya nem jelzett semmilyen veszélyt, és ha jelzett volna azzal sem jutott volna messzire. Védekező rendszere tompán figyelte a bekövetkező eseményeket.

Mindenki más csak nézett tehetetlenül. Sejtették mi fog bekövetkezni, de senki sem mert beavatkozni. Néhányan persze még örültek is annak, hogy végre valaki megteszi azt, amit már régen meg kellett volna tenniük. Mások pedig csak félelemből nem mertek megszólalni.

A fiatal férfi keze meglendült.

Csak úgy hasította a levegőt.

13

Aztán egyszer csak megállt a levegőben pontosan a vak harag célpontja előtt.

Majd a jobb kéz lassan elernyedve leereszkedett a test mellé.

Nem tudta senki mire vélje a történteket. Hiszen már mindenki füleiben hallotta a csont recsegését.

Befejezési: A részeg attól a naptól kezdve nem ivott.

Befejezés?: A fiatalember elköltözött.

B. Vegeth Álmos gyermekként bizony nem nagyon szeretett olvasni. Okát ugyan nem tudta volna megmagyarázni, de érezte, nem kellenek neki a másik ember által betűkkel papírra vetett gondolatok sora.

Később azonban óriásit változott. Falta a sorokat. Kedvencei a mesék, a versek és a komolyabb regények lettek. Őt is elkapta valamiféle szenvedély, hogy megossza másokkal mindazt, amik foglalkoztatták. Nem a halhatatlanságra vágyott, nem a világhírnévre. Egyszerűen úgy érezte, amiket ő érez, amiket ő szavak játékaival kifejezni bír, az talán embertársainak hasznos lehet. Önzés nem vezérelte. Meggazdagodás helyett bizonyosfajta elégedettségre vágyott, amit ha nem is konkrét visszajelzésekkel szeretett volna megkapni, csupán csendes örömöt keresett.

14

Eljött életében az az idő, amikor színészeket nézve úgy érezte, hogy benne is megmozdul valami, ami eddig ott kucorgott, valahol végtelen mélyen a hús, a vérerek, a megfoghatatlan is-meretlen gyökereinél.

Hamarosan ráébredt, hogy amiket lát a színpadon, amiket átél a filmvásznak előtt ülve, azok nem is annyira tetszenek neki. Nem vonzotta a sztárság gondolata. Szívesen ragadott volna tollat, hogy kritikával illesse mindazt, amit filmművészetnek neveznek. De tisztában volt azzal, hogy neki nem fogják engedni a publikálást mindaddig, míg sok pénzt ki nem ad egy több éves képzésre, amin vagy kap a pénzért cserébe tudást, vagy nem.

Véletlen vezérelte sorsának guruló kerekét, amikor rájött, ha rendező lehetne, sokkal többet adhatna át gondolataiból, sokkal több embernek. Bement hát egy felvételi vizsgára. Megtanulta szívéhez, és érzéseihez legközelebb álló emberek verseit. Amikor pedig azt is megkérdezték, milyen színműveket vinne színpadra egy évadban, hát azt is féltő gondossággal tette. Mindössze tizennyolc évesen.