Kapcsolódó kiadványaink:

Zsindelyné Tüdős Klára: Csizma az asztalon

A Hópárduc felesége – Életem Erőss Zsolttal

Sterczer Hildával beszélget Révész Szilvia

Gary Chapman: Életem és a szeretetnyelvek

Andrew Brunson: Isten túsza

Révész Szilvia: Istennel a diktatúrán át

Révész Szilvia: Lépj ki a csónakból

Boros Lajos: Rácsok mögött szabadon

Sz. Kiss Mária: Táncon innen és túl

Corrie ten Boom

– John és Elisabeth Sherrill

A menedék

részlet

Harmat Kiadó
Budapest, 2025

THE HIDING PLACE
Copyright © 1971

Originally published in English under the title THE HIDING PLACE by Corrie ten Boom with John and Elisabeth Sherrill. Published by Chosen Books LLC, Chappaqua, New York, USA. All rights reserved.

© Harmat Kiadó, 2010

Minden jog fenntartva. Kérjük, hogy a szerzők jogait tiszteletben tartva a könyvet ne másolja, és a mű felhasználásához kérje a kiadó engedélyét.

A magyar szöveget gondozta: Szűcs Teri

Az előszót fordította: Naszádi Kata

ISBN (epub) 978 963 288 885 9

ISBN (mobi) 978 963 288 886 6

ISSN 1585 7905

A bibliai idézeteket az 1975. évi új fordítású Biblia javított kiadásából vettük (Református Zsinati Iroda Sajtóosztálya, Budapest, 1991).

Tartalom

Előszó

1. A századik évforduló

2. A terített családi asztal

3. Karel

4. Az órásbolt

5. Az invázió

6. A titkos szoba

7. Eusie

8. Gyülekező viharfellegek

9. A razzia

10. Scheveningen

11. A hadnagy

12. Vught

13. Ravensbrück

14. A kék pulóver

15. A három látomás

16. Mi történt azóta?

Képmelléklet

Előszó

1968 májusában egy lelkigyakorlatos központban töltöttem pár napot a németországi Darmstadtban. Ottlétem alatt részt vettem egy esti alkalmon, amelyen két előadó beszélt. Az egyikük, egy férfi, koncentrációs táborban volt fogoly. Éhezett és kínzásokat kellett elszenvednie – apja és testvére a lágerben pusztult el. Arca és teste beszédesebb volt a szavainál: fájdalmat sugárzó szemek, remegő kezek, amelyek nem tudták felejteni a múltat.

Egy ősz hajú hölgy követte a pulpituson: teltkarcsú, kedves jelenség, az arca szeretetet, békét és örömöt sugárzott. Ki hitte volna, hogy ezt a két embert ugyanaz a történet köti össze?! Ez az asszony is volt koncentrációs táborban, ugyanazon a kegyetlenségen ment keresztül, és hasonló veszteségeket szenvedett. Megértjük a férfi reakcióját. De ki érti ezét a nőét?

Az est végén ott maradtam, hogy beszélhessek vele. Cornelia ten Boom minden kétséget kizáróan a koncentrációs táborban is megtalálta a menedéket, amiről a próféta beszélt: „rejtekhely a szél ellen, és fedett hely a zivatar idején … mint hatalmas kőszál árnyéka a kiszikkadt földön (Ézsaiás 32,2).

A férjemmel, Johnnal, elutaztunk Hollandiába, hogy jobban megismerjük ezt a nagyszerű hölgyet. Ellátogattunk furcsa, szobányi széles házába, ahol az ötvenes évekig egy hajadon órásmesternő eseménytelen életét élte. Míg nővéréről és idősödő apjáról gondoskodott, aligha sejthette, hogy a halálos fenyegetés már a sarkon várakozik. Elmentünk abba a kis dél-hollandiai parkba, ahol a fiatal Corrie először lett fülig szerelmes. És megnéztük azt a hatalmas haarlemi téglaházat, ahol Pickwick valódi kávét szolgált fel a második világháború kellős közepén.

Az utazás alatt az a különös érzésünk támadt, hogy nem a múltba, hanem a jövőbe tekintünk. A megismert emberek és helyek nem a megtörtént dolgokról beszéltek, hanem olyan tapasztalatokról, amelyek előttünk álltak. Hirtelen azon kaptuk magunkat, hogy elkezdjük átültetni a gyakorlatba mindazt, amit Corrie-tól tanultunk:

ahogy

•a bezártságot kezelte,

•és a kevésből is boldogulni tudott,

•biztonságot talált a bizonytalanságban,

•megbocsátott,

•szembenézett a halállal,

•szerette az ellenségeit,

•kijött a rossz természetű emberekkel,

•nem törődött bele a gonosz győzelmébe,

és ahogy Isten az emberi gyengeségeit használni tudta.

Elmondtuk Corrie-nak, milyen sok gyakorlati haszna van annak, amit nekünk mesélt, hogyan világítanak rá az ő emlékei a mi jelenlegi problémáinkra. „De hiszen – felelte – erre való a múlt! Minden tapasztalat, amit az Úrtól kapunk, minden ember, akit az utunkba bocsát, tökéletes felkészítés a jövőre, amit csak ő ismer.”

Minden egyes tapasztalat és minden egyes ember… Az apa, aki a legjobb órásmester volt egész Hollandiában, és mindig elfelejtette kiküldeni a számlát. Az anya, akinek a teste börtönné vált, de a lelke szabadon szárnyalt. Betsie, aki három krumpliból és némi kétszer használt tealevélből is tudott fogadást adni. Ahogy ennek a legyőzhetetlen nőnek a szemébe néztünk, azt kívántuk, bárcsak a mi életünk részei lehettek volna ezek az emberek!

Aztán persze rájöttünk, hogy lehetnek is…

Elizabeth Sherrill

Chappaqua

2005. szeptember

1. A századik évforduló

Azon a nevezetes reggelen egyetlen kérdéssel ugrottam ki az ágyamból: napsütés lesz vagy köd? Általában párás, hideg és szürke a január Hollandiában. De néha, egy-egy ritka, varázslatos reggelen áttör a ködön a fehér téli nap. Amennyire lehetett, kihajoltam hálószobám egyetlen ablakán. Mindig nehéz a Beje-házból meglátni az eget. Haarlem sűrűn beépített óvárosának öreg téglafalai néztek vissza rám. De amikor kinyújtottam a nyakam, megpillantottam a háztetők és ferde kémények fölött egy darabkányi világos, kék égboltot. Az ünnepre tehát napos idő lett!

Keringőlépésben vettem ki az új ruhámat a vén, imbolygó ruhásszekrényből. Apám hálószobája pontosan az enyém alatt volt. Mélyen aludt – hetvenhét éves volt. Ez az öregkor egyik előnye, gondoltam, ahogy a ruhába belebújtam, és a szekrényajtó tükrében nézegettem magamat. Bár sok holland nő 1937-ben már térdig érő ruhát viselt, az enyém még mindig csaknem a cipőmig ért.

„Te sem lettél fiatalabb” – emlékeztettem tükörképemet. Talán az új ruha tette, hogy kritikusabb voltam magammal szemben, mint egyébként. Negyvenöt éves voltam, nem voltam férjnél, és a derekamat sem lehetett már karcsúnak mondani. Betsie nővérem, bár hét évvel idősebb volt nálam, megőrizte kecsességét, s még mindig megfordultak utána az utcán. Nem a ruhája tette – hisz a kis órásboltunk nem hozott túl sok pénzt. De ha Betsie felvett egy ruhát, azzal csoda történt. Rajtam felfeslettek a szegélyek, a harisnyák elszakadtak, és eltöredeztek a keménygallérok – aztán Betsie rendbehozta őket. „De ma – gondoltam, és amennyire lehetett a kis szobában, elhátráltam a tükörtől – ez a sötétbarna határozottan jól áll.”

Lent, a házunk bejáratánál csöngettek. Látogatás? Reggel hét óra előtt? Kinyitottam a hálószoba ajtaját, és leszaladtam a keskeny, tekergő lépcsőn. Ez a lépcső csak utólag került ebbe a különös, régi házba. Valójában két ház volt ez. Az első tipikus kis óhaarlemi épület volt, három emelet magas, mindegyik szinten két helyiséggel. Valamikor hosszú történetében a hátsó falát áttörték, hogy egy még keskenyebb és magasabb – szintenként csak egy szobával rendelkező – házzal összekapcsolják. Ez a keskeny csigalépcső a két ház közé szorult.

Bár én is gyorsan futottam, Betsie előttem érkezett a bejárathoz. Egy óriási virágcsokor töltötte be az ajtónyílást. Amikor Betsie átvette, mögötte egy kis küldöncfiú vált láthatóvá.

– Szép nap van az ünnephez, kisasszony – mondta, és megpróbált szétnézni, hogy a kávé és a sütemény fel lett-e már szervírozva. Ő is készült az ünnepre, mint ahogy, legalábbis úgy tűnt, Harleem egésze.

Betsie-vel kerestük a csokorban a kártyát.

– Pickwick! – kiáltottunk fel egyszerre. Pickwick egy nagyon gazdag vevőnk volt, aki nemcsak a legszebb órákat vásárolta meg, hanem az üzlet fölötti családi szintre is gyakran fellátogatott. Valódi neve Hermann Sluring volt, csak mi neveztük el Pickwicknek magunk közt, mert egészen úgy nézett ki, mint Pickwick úr az illusztrált Dickens-kiadásunkban. Hermann Sluring kétségtelenül a legcsúnyább ember volt Haarlemben: kicsi, kopasz, kerek, mint egy holland sajt; azonkívül annyira kancsal, hogy sosem lehetett tudni, hogy kire néz éppen. Kedvessége és nagyvonalúsága ellenére szinte rémisztő volt.

A virágok az oldalajtón át, amit a család használt, és amely egy keskeny folyosóra vezetett, az üzletbe kerültek. A folyosóról nyílt elsőként a műhely, ahol mindenfajta órát javítottak. Benne állt a magas munkapad, amely fölött apánk olyan sok éven át görnyedt, amikor ezt a finom és fáradságos munkát végezte, amit Hollandiában nagyra becsülnek. A szoba közepén az én padom állt, mellette Hansé, az inasé, és a fal mellett pedig az öreg Christoffelsé.

A műhely mögött volt az üzlet vevők számára berendezett része az órákkal teli üvegszekrénnyel. A faliórák hetet ütöttek, amikor Betsie-vel behoztuk a virágokat, és a lehető legművészibb módon elhelyeztük őket. Gyermekkorom óta szerettem belépni ide, ahol mindig nagy tiktakolás fogadott. Még sötét volt bent, mert az ablaktáblákat nem nyitottuk ki. Az üzlet ajtaján át kiléptem a Barteljoris utcára. A többi üzlet még zárva volt: az optikusé mellettünk, a ruhabolt, a pékség, Weil prémkereskedése az út túloldalán.

Kinyitottam az ablaktáblákat, és egy pillanatig gyönyörködve szemléltem a kirakatot. Az elrendezéséről folyton vitatkoztunk Betsie-vel. Én a teljes készletünket ki akartam rakni, Betsie ezzel szemben amellett kardoskodott, hogy két-három értékes óra és egy szépen elhelyezett selyem vagy szatén háttér sokkal elegánsabb és hívogatóbb. Most azonban mindketten meg voltunk elégedve a kirakattal: legalább százéves karórák és zsebórák gyűjteménye állt benne, melyeket az évforduló alkalmából kértünk kölcsön barátainktól és a városi műgyűjtőktől. Az üzletünk százéves fennállását ünnepelte. Ezen a napon – száz évvel ezelőtt, 1837 januárjában – helyezte el apai nagyapám a kirakatban a cégért: TEN BOOM – ÓRÁK.

Már tíz perce elütötték a hét órát a város harangjai, egyfajta mennyei pontatlansággal. Tőlünk fél háztömbnyire a főtéren hétszer megkondult a Szent Bravo templom nagyharangja. Megálltam kint az utcán, hogy számoljam az ütéseket, bár januárban hideg volt a hajnal. Természetesen Haarlemben mindenkinek volt már rádiója, de még emlékeztem arra az időre, amikor az élet a városban a Szent Bravo harangütéseihez igazodott, és csak a vasutasok meg azok jöttek el üzletünk elé, hogy leolvassák az „asztronómiai órát”, akiknek nagy szükségük volt a pontos időre. Apám minden héten elutazott Amszterdamba vonattal, hogy az óráját hozzáigazítsa a Tengerészeti Obszervatórium időjelzéséhez. Nagyon büszke volt rá, hogy az asztronómiai óra hetenként összesen csak két percet késett. Most is ott áll üzletünkben az állványon, ékes nagyságában, de egykori dicsőségétől megfosztva.

Újra csengettek. További virágok érkeztek – és ez még egy órán át így ment. Nagy és kis csokrok, művészi összeállítások és otthoni cserepes virágok jöttek. Bár az ünneplés az üzletnek szólt, az egész város rokonszenve viszont apánknak. „Haarlem nagy öregje” – így hívták őt; és sokan jöttek, hogy nagyrabecsülésüket kinyilvánítsák. Amikor az üzlet és a műhely már megtelt csokrokkal, Betsie és én elkezdtük felhordani az újabbakat az üzlet feletti két szobába. Az egyiket még minidig „Jans néni szobájának” neveztük, bár ő már két éve meghalt.

Jans néni mama nővére volt, és jelenlétét még ott éreztük a nehéz, sötét bútorokban, amiket hátrahagyott. Betsie elhelyezett itt egy üvegházi cserepes tulipánt, és felkiáltott a gyönyörűségtől. „Corrie, nézd, milyen gyönyörű és vidám lett minden!” Szegény Betsie! A Beje-házat olyan szorosan körülvette a többi épület, hogy a növények, amelyeket minden tavasszal kiültetett az ablakokba, sosem virágoztak.

Háromnegyed nyolckor megérkezett Hans, az inas, és nyolckor Toos, eladó- és könyvelőkisasszonyunk. Toos mogorva hölgy volt, aki szeszélyei miatt sehol sem tudott tartósan megmaradni, míg tíz esztendővel ezelőtt apám fel nem vette. Apám finom udvariassága lefegyverezte és meglágyította Toost, aki őt olyan forrón szerette, mint ahogy gyűlölte maga körül a világot – noha ezt semmi pénzért nem vallotta volna be. Hansot és Toost megbíztuk az ajtónyitással, és felmentünk reggelizni.

Csak hárman ülünk asztalhoz, gondoltam, amikor megterítettem. Az ebédlő hátul volt a házban, öt lépcsővel magasabban, mint az üzlet, Jans néni szobája alatt. Számomra ez a helyiség, amelynek egyetlen ablaka a sikátorra nézett, a lakás szívét jelentette. Az asztal, amikor még kicsi voltam, egy pokróccal leborítva sátorrá vagy kalózbarlanggá vált számomra. Iskolásként rajta készítettem el a leckét. Téli estéken mama itt olvasott fel Dickensből, míg a szén sípolva égett a kályhában, és piros fényt vetett arra a cserépre, amelyre ez volt írva: „Jézus győzedelmes”.

Mi – apa, Betsie és én – csak egy sarkát használtuk az asztalnak. De számomra olyan volt, mintha az egész család ott ülne. Ott volt anya széke és három nénénké is. Jans nénin kívül mama másik két testvére is nálunk élt valaha. Akkoriban mellettem Nollie húgom ült, és Willem, a családban az egyetlen fiú, apa mellett.

Nollie és Willem már évek óta saját otthonában él. Mama és a nénik meghaltak, de nekem olyan volt, mintha még mindig látnám őket. Székeik persze nem sokáig álltak gazdátlanul. Apa nem tudta a házat gyermek nélkül elképzelni, és ha hallott egy otthontalan gyermekről, új arc jelent meg az asztalnál. Az órásüzlet nem jövedelmezett igazán jól, valahogyan mégis sikerült neki négy saját gyermeke után még tizenegyet felnevelnie. Most már ezek is felnőttek, megházasodtak vagy dolgoztak. Így most csak három terítéket tettem ki.

Betsie behozta a kávét a kis konyhából, ami alig volt nagyobb egy kamránál, és elővette a kenyeret is a tálaló fiókjából. Mindkettőt az asztalra tette, amikor meghallottuk apa lépteit a csigalépcsőn. Már lassabban járt, de olyan pontossággal érkezett az ebédlőbe, mint amilyen pontosak voltak az órái – így tett minden reggel, amióta az eszemet tudom, éppen tíz perccel nyolc után.

– Apa – mondtam, amikor megcsókoltam, és megéreztem a szivarfüst szagát, amely beivódott hosszú szakállába –, napfényes idő lesz az ünnepen!

Apa haja és szakálla olyan fehér volt, mint az az új asztalterítő, amit Betsie e különleges nap tiszteletére elővett. De kék szeme a vastag, kerek szemüveg mögött oly kedvesen és vidáman csillogott, mint régen. Igaz örömmel nézett hol egyikünkre, hol másikunkra.

– Corrie, drágám! Betsie, drágám! Milyen vidámak és csinosak vagytok! – Meghajtotta a fejét, amikor leült, megáldotta a kenyeret, és lelkesen folytatta:

– Mennyire szerette volna édesanyátok ezt az új stílust! Mennyire örülne, hogy ennyire csinosak vagytok!

Betsie-vel a kávénkra meredtünk, mert ránk tört a nevethetnék. Ezt az „új stílust” fiatal unokahúgaink kétségbeejtőnek találták, s állandóan mondogatták, hogy világosabb, rövidebb és kivágottabb ruhákat hordjunk. Bár mi is konzervatívak voltunk, az bizonyos, hogy anyánk sosem viselt volna még annyira világos színű ruhát sem, mint ez a gesztenyebarna ruha rajtam, vagy a sötétkék Betsie-n. Mama idejében a férjes asszonyok – és a hajadonok is „egy bizonyos koron túl” – tetőtől talpig feketében jártak. Mamán és a néniken nem láttam más színű öltözetet.

– Hogy élvezte volna mama a mai napot! – mondta Betsie. – Emlékeztek, mennyire szerette az ünnepi alkalmakat?

Mama keze alól villámgyorsan a sütőbe került a kalács és a tűzhelyre a kávé. S mivel szinte mindenkit ismert Haarlemben, különösen a szegényeket, a betegeket, az elhagyottakat, ezért alig múlt el nap nálunk anélkül, hogy valakit, amint mama fénylő szemekkel mondta, „meg ne ünnepeltünk volna”.

Úgy ültünk a kávé mellett, ahogy évfordulókon szokás – visszapillantottunk arra az időre, amikor anyánk még élt. És még korábbra, amikor apa kisfiúként ebben a házban felnövekedett.

– Ebben a szobában születtem – mondta, mintha nem hallottuk volna már vagy százszor. – Természetesen ez akkor még nem volt ebédlő, hanem egy ablaktalan, levegőtlen, sötét hálószoba. Az ágy egy falba épített szekrényben volt. Az első gyermek voltam, aki életben maradt. Nem is tudom, hányan születtek előttem, de valamennyien meghaltak. Anyám tüdőbeteg volt, és akkor még nem tudták, hogy a fertőzés a levegőben is terjedhet, s a kisbabát a betegtől távol kell tartani.

A visszaemlékezés napja volt a mai, a múltidézésé. Honnan is tudhattuk volna, ahogy ott ültünk hárman – két idősödő hajadon és egy öregember –, hogy emlékek helyett hamarosan olyan kalandok várnak ránk, amilyenek legfeljebb csak álmainkban kísértettek. Feladatok és félelmek, mélység és maga a menny következtek ránk, és erről mit sem tudtunk.

Ó, apa, ó, Betsie! Ha tudtam volna előre, belekezdtem volna? Cselekedtem volna? Dehát hogyan is tudhattam? Hogyan is sejthettem volna, hogy ezt a fehér hajú férfit, akit Haarlemben minden gyermek Opának, azaz Nagyapának hívott, hamarosan névtelen sírba fogják belökni idegen kezek? És Betsie, aki most magas gallérban ült itt, megáldva a világ megszépítésének adományával – hogyan is képzeltem volna, hogy a szívemnek legkedvesebb ember később meztelenül álljon egy férfiakkal tele helyiségben? Ebben a szobában, ezen a napon, ilyesmi fel sem merült.

Apa felállt, elővette a rézcsatos Bibliát a polcról, amikor Toos és Hans kopogtattak és beléptek. Bibliaolvasás minden reggel fél kilenckor a ház egésze számára – ez volt életünk egyik biztos pontja. Apa kinyitotta a hatalmas könyvet – én és Betsie pedig visszafogtuk a lélegzetünket. Ugye ma, amikor még olyan sok munka van hátra, nem egy teljes fejezetet fog felolvasni? De apánk megkereste Lukács evangéliumából azt a helyet, ahol tegnap abbahagyta – s éppen Lukácsnál vannak a leghosszabb fejezetek. Odatette az ujját a soros igevershez, és felnézett:

– Hol van Christoffels? – kérdezte.

Christoffels volt az üzlet harmadik alkalmazottja, egy hajlott, ráncos kis ember, aki öregebbnek látszott, mint apa, bár valójában tíz évvel fiatalabb volt. Emlékszem még arra a napra, hat vagy hét évvel ezelőtt, amikor először jelent meg az üzletben, oly nyomorultul és elhagyatottan, hogy koldusnak véltem, aki tudja, hogy nálunk biztosan kap valami ennivalót. Majdnem felküldtem a konyhába, ahol Betsie állandóan készenlétben tartott egy fazék meleg levest, amikor nagy méltósággal kijelentette, hogy állást keres, és nekünk szeretné először szolgálatát felajánlani.

Kiderült, hogy Christoffels a vándorórásoknak ahhoz az eltűnőben lévő fajtájához tartozik, akik gyalog járják be az országot, és beállítják, megjavítják azokat a nagy ingaórákat, amelyek a holland parasztházak büszkeségei. Nagyon meglepett ennek a rongyos, kicsi embernek a főúri udvariassága, ám még jobban elcsodálkoztam, amikor apám habozás nélkül felvette őt. „Ezek a vándorórások a legügyesebb mesterek – mondta később –, nincs olyan gond, amit a zsákjukban lévő műszereikkel helyre ne hoznának.” És igaza lett, mert ezután az emberek egész Haarlemből hozzá hozták az óráikat.

Nem tudtuk elképzelni, hogy mit csinál Christoffels a keresetével. Továbbra is toprongyos volt. Apám megkísérelte rávezetni erre, már amennyire merészelte, de Christoffels nyomorúságos kinézete mellett igen büszke is volt, ezért apa felhagyott a próbálkozással. Ma, életében először, Christoffels késett. Apa megtörülgette a szemüvegét a szalvétájával, és olvasni kezdett. Mély hangján szeretettel ejtett ki minden egyes szót. Már a lap aljára ért, amikor meghallottuk Christoffels lépteit. Az ajtó kinyílt, s mindannyiunk szája tátva maradt a csodálkozástól. Christoffels új fekete öltönyben pompázott, kockás mellényben és hófehér, keménygalléros ingben, hozzá virágos nyakkendőben. Gyorsan elkaptam a szemem e látványosságól, mert Christoffels arckifejezése megtiltotta, hogy észrevegyük a változást.

– Christoffels, kedves munkatársam – mondta a maga régimódi udvariasságával apa –, milyen öröm, hogy ezen a… sokat ígérő napon láthatom!

És folytatta a bibliaolvasást. De még mielőtt a rész végére ért volna, csengettek: az üzlet ajtaján és a lakóház ajtaján is. Betsie kisietett, hogy újra kávét főzzön, s betette a taartjét, a holland süteményt a sütőbe, míg Toos és én az ajtóhoz futottunk. Mintha egész Haarlem versenyezett volna, hogy elsőnek rázzon kezet apánkkal! Nemsokára egész vendégáradat vonult fel a keskeny lépcsőn Jans néni szobája felé, ahol apám valóságos virágoskert közepén ült. Néhány idősebb vendéget segítettem épp fel a meredek lépcsőn, amikor Betsie megérintette a karomat:

– Corrie! Nyomban indulj Nollie-ékhoz csészéért! Másképp nem boldogulunk!

– Hozom! – feleltem.

Nollie nővérünk és férje délután készültek hozzánk, mihelyt a gyermekeik hazaértek az iskolából. Leszaladtam a lépcsőn, vettem a kabátomat, kitoltam az ajtó mellől a kerékpárt, és épp átemeltem a küszöbön, amikor Betsie halkan, de határozottan rám szólt:

– Corrie, az új ruhád!

Felviharzottam a szobába, felvettem a legrégibb ruhám, és a macskaköves utcákon Nollie-ékhoz bicikliztem. Másfél mérföldnyire laktak a Beje-háztól, a sűrűn beépült óvároson kívül. Nagyon szerettem a hozzájuk vezető utat. Itt szélesebbek és egyenesebbek voltak az utcák, az ég is nagyobbnak látszott. Át a főtéren, át a csatornán a Grote Hout hídon, végig a Wagenwegen – bicikliztem és örültem a vékony téli napsütésnek. Nollie a Bos en Hoen úton lakott, egy sorházban, amelynek részei egész egyformák voltak, fehér függönyökkel és cserepes növényekkel az ablakban. Hogyan is láthattam volna előre, mikor a sarkon befordultam, hogy egy nyári napon, amikor a jácinthagymák a közeli kertészetben már megbarnulnak és beérnek, ugyanitt fogok majd dobogó szívvel állni a biciklim mellett, és nem merek majd közelebb menni, mert rettegek attól, ami Nollie-ék behúzott függönyei mögött történik. De ma elegánsan felkanyarodtam a járdára, és kopogtatás nélkül berontottam:

– Nollie, Beje tele van látogatókkal. Majd meglátod. Kellenek a csészéid!

Nollie kijött a konyhából, csinos kerek arca piros volt a tűzhely melegétől.

– Mind becsomagolva ott áll az ajtó mellett. Szeretnék azonnal veled menni, de még egy csomó kekszet ki kell sütnöm, és megígértem Flipnek és a gyerekeknek, hogy megvárom őket.

– Ugye mindannyian jöttök?

– Igen, Corrie, Peter is ott lesz.

Nollie a biciklitáskákba pakolta a csészéket. Mint kötelességtudó nagynéni, arra törekedtem, hogy unokaöcséimet és unokahúgaimat egyformán szeressem. De Peter… Tizenhárom évesen zenei csodagyerek, betyár és az én büszkeségem.

– Dalt is komponált a nap tiszteletére – mondta Nollie. – Óvatosan vigyed a csészéket! Ezt az adagot a kezedben kell elszállítanod.

Amikor visszamentem, a Beje-ház szinte túlcsordult; a kis utcát egészen eltorlaszolták a kerékpárok, így az enyémet a saroknál kellett hagynom. Haarlem polgármestere frakkban és arany óralánccal jelent meg, a postás, a villamosvezető s féltucat haarlemi rendőr szintén eljött. Ebéd után a gyermekek kezdtek özönleni, és ahogy a gyermekek szoktak, egyenesen apához mentek. A nagyobbak köré telepedtek a padlóra, a kicsik az ölébe másztak. Azonkívül, hogy ragyogott a szeme és szivarillatú volt a szakálla, apánk ketyegett is. Ugyanis az órák a polcon másképpen járnak, mint az ember zsebében, ezért apa azokat a zsebórákat, amelyeket pontosan be akart állítani, mindig magánál hordta. Kabátjai mindegyikének négy nagy belső zsebe volt, és mindegyikben lógott annyi akasztó, hogy tizenkét óra ott megbújhasson. Ezért apánk úgy járt-kelt, hogy kis fogaskerekek százainak vidám zümmögése kísérte. Most, amikor minden térdén egy gyermek ült és vagy tíz gyűlt még köré, egy újabb zsebből elővette a keresztformájú csavarkulcsát, amelynek mind a négy vége különböző órákhoz volt méretezve. Ujjának egyetlen mozdulatával megpörgette csillogón-villogón.

Betsie egy tál keksszel megállt az ajtóban. Én egy halom elmosogatni való tányérral jöttem éppen a lépcsőn lefelé, amikor egy halk felkiáltásból tudtam már, hogy Pickwick úr megérkezett. Mi, akik ismertük és szerettük, nem gondoltunk rá, hogy Pickwick úr rútsága milyen megütközést vált ki az idegenben, aki először látja. Gyorsan lefutottam, bemutattam egy amszterdami kereskedőfeleségnek, aztán felkísértem. Nehéz testével egy székre ereszkedett apa mellé, egyik szemével rám nézett, a másikkal a plafonra, és így szólt:

– Öt cukorral kérem!

Szegény Pickwick! Úgy szerette a gyermekeket, akárcsak apa, de míg apa már az első pillanatban elbűvölte a kicsiket, Pickwicknek ügyeskedésekkel kellett megnyerni őket. Volt egy trükkje, amivel sosem vallott csődöt. Vittem neki egy csésze bőven megcukrozott kávét, és láttam, amint megjátszott megdöbbenéssel körülnéz:

– De kedves Cornelia, itt nincs egy asztal, amire a kávéscsészét letegyem! – Egyik szemét tágra nyitotta, hogy lássa, figyelik-e a gyerekek. – Még szerencse, hogy a sajátomat magammal hoztam.

És azzal a csészét kistányérostul előreugró pocakjára tette. Sosem láttam olyan gyereket, aki ennek ellen tudott volna állni. Hamarosan egy tiszteletteljes gyerekkoszorú vette körbe Pickwick urat.

Röviddel ezután megjött Nollie a családjával.

– Corrie néni! – köszöntött Peter látszólag ártatlanul. – Egyáltalán nem látszol százévesnek!

Még mielőtt hátba vágtam volna, Jans néni zongorájához ült, és az öreg ház csak úgy zengett a muzsikától. Mindenki elkezdte bekiabálni a kívánságait: népdalok, gyermekdalok, Bach-korálok, dicséretek csendültek fel, végül kórusban énekelt mindenki. Milyen sokan fogunk nemsokára azok közül, akik ezen a boldog délutánon együtt voltunk, egészen más körülmények között találkozni! Peter, a rendőr, a kedves, csúf Pickwick – mindnyájan itt voltak már, csak Willem fivérem és a családja hiányoztak. Vajon hol késnek? Willemék Hilversum városában éltek, harminc mérföldre Haarlemtől, mégis már itt kellett volna lenniük! Hirtelen elhallgatott a muzsika, és Peter odaszólt a zongoraszékről:

– Nagyapa! Jön a konkurencia!

Kinéztem az ablakon. Utcácskánkba éppen befordult feleségestül Kan úr, akié a másik órásbolt volt a szomszédban. Haarlemi mércével mérve még jövevények voltak, mert üzletüket csak 1910-ben nyitották meg, tehát csak huszonhét esztendeje laktak a Barteljorisstraaton. Ők azonban sokkal több órát adtak el, mint mi, és így tényszerűnek találtam Peter megjegyzését. Apa mégsem hallotta ezt szívesen.

– Ő nem konkurens, Peter – mondta –, ő kolléga.

Letette a gyermekeket az öléből, és lesietett, hogy köszöntse Kanékat.

Apa úgy tekintette Kan úr gyakori látogatását üzletünkben, mint kedves baráti vizitet. „Nem veszed észre, mit akar? – mondtam ilyenkor izgatottan, miután Kan úr elment. – Azért jött, hogy kipuhatolja az árainkat, és olcsóbb árakat szabjon a saját üzletében.” Kan kirakatában aztán az órák alá pontosan 5 guldennel kisebb összeg került, mint amit mi írtunk ki. Apa arcát ilyenkor vidám csodálkozás öntötte el, mint mindig, ha nagy ritkán az órásmesterség üzleti oldalával foglalkozott. „De Corrie, az emberek pénzt takarítanak meg, ha nála vásárolnak.” Aztán hozzáfűzte: „Csak azt szeretném tudni, hogyan tudja ilyen olcsón adni!” Apa üzleti dolgokban éppen olyan naiv volt, mint amilyen saját apja is volt őelőtte. Napokon át dolgozott egy nehéz javításon, és aztán elfelejtette a számlát kiküldeni. Minél ritkább és értékesebb volt egy óra, annál kevésbé tekintett rá úgy, mint pénzforrásra. „Nekem kellene inkább fizetnem a megtiszteltetésért, hogy ilyen órán dolgozhatok” – mondogatta.

Nyolcvanéves szokás volt a bolt ajtótábláit pontban este hatkor behajtani. De amikor húsz évvel ezelőtt beléptem az üzletbe, észrevettem az esti sétálókat a keskeny utcácskában, és azt is, hogy más üzletekben ég a fény – nyitva vannak. Amikor erről beszéltem apámmal, úgy elcsodálkozott, mintha egy nagy felfedezésről hallott volna. „És ha az emberek meglátják az órákat, talán majd vásárolni akarnak. Corrie, drága gyermekem, milyen okos vagy!”

Kan úr felém tartott, hogy édeskés bókokat mondjon. Szégyellve irigy gondolataimat, kihasználtam a tömeget, és lemenekültem. Az üzletben és a műhelyben még több gratuláló nyüzsgött, mint odafent. Hans a hátsó szobában kínálta a süteményt, Toos ugyanezt tette elöl, és szájával akkora mosolyfélét formált, amit szigorúan leszorított ajka megengedett. Christoffels egészen megváltozott. Ez a pompásan öltözött ember az ajtóban, aki minden vendéget szívélyesen üdvözölt, majd körülvezetett az üzletben, alig hasonlított a valaha volt nyomorúságos kis emberre. Látszott – ez volt élete legnagyobb napja.

A rövid téli délutánon mindegyre újabb látogatók jöttek, mindazok, akik apa barátainak számítottak, fiatalok, öregek, szegények és gazdagok, művelt urak és tanulatlan cselédlányok apa előtt mindnyájan egyformák voltak. Ez volt az ő titka: nem az, hogy felülemelkedett az emberek közti különbségeken, hanem számára e különbség nem létezett.

Willem még mindig nem jött meg. Amikor elbúcsúztattam néhány vendéget, egy pillanatig az ajtóban maradtam, és az utat figyeltem. Bár még csak négy óra volt, az üzletekben már kigyulladtak a lámpák, hogy bevilágítsák a januári alkonyt. Még mindig bennem volt a kishúg tisztelete a nagy fivér iránt, aki öt évvel volt idősebb nálam, felszentelt pap, s az egyetlen ten Boom, aki továbbtanult. Willem sok mindent átlátott, így éreztem. Ő tudta, mi folyik a világban. Gyakran kívántam viszont, hogy bárcsak kevesebbet látna, mert amiről beszélt, ijesztő volt! Tíz évvel ezelőtt, 1927-ben azt írta a disszertációjában, amit Németországban fejezett be, hogy szörnyű és gonosz dolog vert gyökeret abban az országban. Arról számolt be, hogy az egyetemen az emberi élet megvetésének magját hintik el, méghozzá úgy, ahogy még sose látta a világ. Azok a kevesek, akik a dolgozatát olvasták, kinevették. Persze nem Németországon nevettek az emberek. A legtöbb jó óra onnan jött. Mostanában azonban több cég, amellyel régi kapcsolatunk volt, különös módon egyszerűen „bezárt”. Willem szerint ez egy tudatos és egyre szélesedő zsidóellenes lépés következménye, minden megszűnt cég zsidó tulajdonban volt. Mint a holland református egyház zsidók iránti szolgálatának vezetője, Willemnek minderről tudomása volt.

A jó Willem, gondoltam, mikor visszatértem a boltba, éppoly botcsinálta üzletember az egyházban, mint apám az órakereskedelemben. Egy zsidót sem térített át az elmúlt húsz évben – Willem nem akarta az embereket megváltoztatni, csak szolgálni akarta őket. Elég pénzt takarított meg ahhoz, hogy idős zsidók számára egy otthont építsen Hilversumban, valójában mindenféle hitű öregembernek, mert ellene volt a szegregációnak. De az utóbbi hónapokban az otthon tele volt fiatalabbakkal, akik mindannyian németországi zsidók voltak. Willem és családja a saját lakóterüket is átengedték, és az előszobában aludtak. S egyre jöttek a rémült, hazátlan emberek, s hírét hozták a növekvő tébolynak.

Beléptem a konyhába, ahol Nollie egy kanna friss kávét nyomott a kezembe, és felmentem Jans néni szobájába.

– Mit akar az az ember? – kérdeztem egy beszélgető csoporttól, akik az asztalnál ültek, amikor a kannát letettem. – Háborút akar Németországban?

Tudtam, hogy ez a téma nem illik az ünnephez, de ha Willemre gondoltam, akaratlanul elkomolyodtam. Az asztalnál mindenki elnémult. Senki sem szólt az egész szobában.

– Miért számít ez? – törte meg valaki a csendet. – Hadd háborúskodjanak a nagyhatalmak egymással! Ez minket nem érint.

– Így van – mondta egy órakereskedő. – A németek békén hagytak minket a világháborúban is. A mi semlegességünk az ő érdekük.

– Könnyen beszél! – kiáltott egy ember, akitől alkatrészeket szoktunk vásárolni. – A maga óráinak az alkatrészei svájciak. De mi lesz velünk? Mit tegyek én, ha Németország háborúskodik? Az én árum onnan jön, és tönkremegyek a háborúban!

Ebben a pillanatban Willem lépett a szobába. Mögötte jött Tine, a felesége, és négy gyermekük. De mindenki arra az emberre nézett, akit Willem támogatott. Egy harminc év körüli zsidó férfi volt, hagyományos széles karimájú kalapban és hosszú fekete kabátban. Minden tekintet az arcára szegeződött. Ez az arc meg volt égve. A férfi jobb füle mellett egy szürke, rojtos fürt lógott, mintha egy öregember hajcsimbókja lett volna. A szakáll többi része helyén friss seb tátongott.

– Ez Herr Gutlieber – mondta Willem németül. – Csak ma reggel érkezett Hilversumba. Herr Gutlieber, ismerje meg édesapámat! – Aztán Willem hollandul folytatta: – Egy tejeskocsin szökött el Németországból. Kamaszok megállították egy utcasarkon, és leégették a szakállát Münchenben.

Apám felállt a székéről, és erősen megrázta Gutlieber úr kezét. Hoztam neki egy csésze kávét és egy tányért tele Nollie kekszével. Most hálás voltam apámnak azért, hogy ragaszkodott hozzá, hogy gyermekei a holland nyelvvel egyidőben az angol és német nyelvet is elsajátítsák. Gutlieber úr merev háttal leült egy szék legszélére, és szemét az ölében levő csészére szegezte. Melléhúztam a székemet, és néhány buta megjegyzést tettem a szokatlan januári időre. Körülöttünk újraindult a beszélgetés, hallatszott a morajlása.

– Útonállók! – mondta az órakereskedő. – Fiatal fajankók. Minden országban egyformák. Majd megkapják a magukét a rendőrségtől. Németország civilizált ország.

Árnyék hullott ránk 1937 e téli délutánján, de aztán tovább is vonult. Álmában sem gondolt senki arra, hogy ez a kis felhő növekedni fog, míg az egész eget elfedi. És senki sem sejtette, hogy mindnyájunkra kiosztatik a maga szerepe ebben a sötétségben: apára, Betsie-re, Kan úrra, Willemre – és még a fura, öreg Beje-házra is a maga egyenetlen padlójával és sok vén szegletével.

Amikor az utolsó vendég is elment, felmentem a szobámba, és a múlton gondolkodtam. Ágyamon feküdt az új gesztenyeszín ruha, elfelejtettem visszavenni. „Sosem törődtem a ruhákkal. Még fiatalkoromban sem…” Ez jutott az eszembe. Sürgető gyerekkori emlékképek támadtak fel az éjszakában. Ma már tudom, hogy az ilyen emlékek nem a múlt, hanem a jövő kulcsai. Tudom, hogy életünk minden tapasztalata – ha hagyjuk, hogy Isten használja őket – titokzatos és tökéletes előkészítője a ránk szabott munkának.

Ezt akkor még nem tudtam, és azt sem sejtettem, hogy egy ilyen szokványos és sivár élet számára, mint az enyém, új jövő készülhet. Csak azt tudtam, ahogy az ágyamon feküdtem, hogy bizonyos régen elmúlt pillanatok a múlt homályából most világosságba kerültek. Furcsán közeliek és élesek voltak, mintha még nem értek volna véget, mintha még mondani akartak volna valamit.

Kiadónkat érdekli az Ön véleménye erről a könyvről. Kérjük, írja meg a harmat@harmat.hu e-mail címre!

Kiadja a Harmat Kiadó

1114 Budapest, Bukarest utca 3.

Tel./fax: 466-9896

E-mail: harmat@harmat.hu

Internet: www.harmat.hu

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél

Felelős szerkesztő: Naszádi Krisztina

Tördelte: Mikes Balázs

Borítótervező: Lente István

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License