Jud Meyrin: Itáliai rejtélyek II. – A tetováló

©Megyeri Judit, 2022

Szerkesztés: Epstein Ágnes & Tira Nael

Korrektúra: Tira Nael

Borító: WBM Book Cover Design – https://www.facebook.com/DesignWBM

E-book: Tira Nael

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/megyerijudit/

Kiadja: Fairbooks Kiadó és Írói Műhely, 2022

www.fairbookskiado.hu

Felelős kiadó: Turai Angéla

Fót, 2022

ISBN 978-615-82182-3-8

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Első fejezet

A komisz, angol eső úgy hullott, mintha sűrű, apró lyukú szűrőn folyna át. Alig lehetett érezni a cseppeket, mégis alattomos gyorsasággal eláztatott mindent. Lily kabátját, haját… és a sírkövet is, ami előtt állt.

Egy éve halt meg az apja. A fájdalom már nem kötötte gúzsba, nem tette nehézzé a légvételeket, de a sajgás és az önvád megmaradt. Lily tudta, azok sosem fognak elmúlni. Hisz olyasvalaki ölte meg az apját, akit ő egy nyomozás miatt felpiszkált. És még csak azt az elégtételt sem kapta meg, hogy elfoghassa, börtönbe zárhassa. Ugyanis pár nappal a gyilkosság után a Temzéből halászták ki a férfi holttestét.

Lily kivette a síron álló vázából az elszáradt virágokat, és beleigazgatta a jácintcsokrot. A lila virágok olyan édes illatot árasztottak, hogy azt sem az eső áztatta föld szaga, sem a közeli úton átrobogó autók kipufogófüstje nem tudta elhalványítani. Lily visszanyelte a könnyeit, és azt mormolta, hogy sajnálja, mint mindig, amikor itt járt. Aztán visszament a metróhoz, és ugyanúgy, mint egy éve, elindult, hogy felköszöntse Heathert.

A barátnője ezúttal a Sohoban tartotta a születésnapját, a Pink Nights bárban, ami lüktetett a zenétől. Lily mosolyt erőltetett az arcára, és belépett. Azonnal meglátta Heathert, aki hosszú hajának végét rózsaszínre festette. Képtelenség volt nem észrevenni.

Bár ugyanabba az általános iskolába jártak, utána jó pár évre megszakadt a kapcsolatuk. Amikor aztán ismét találkoztak, Lilynek nehezére esett elrejtenie a döbbenetét. Nem egy rózsaszín hajú nőt vár az ember, akivel ráadásul gyerekkorukban ismerték egymást, amikor életében először a patológiára megy egy gyilkossági nyomozás áldozatának boncolási eredményéért.

– Lily! – Heather is észrevette, felpattant az asztaltól, és odajött hozzá. – Jól vagy? Mondtam, hogy nem kell eljönnöd! Teljesen megértem, ha nem vágysz társaságra pont ma – hadarta, aztán viharosan magához szorította Lilyt.

– Jól vagyok – biztosította Lily, miután kibontakozott az ölelésből. – És függetlenül attól, ami történt, ma van a szülinapod. Szóval boldog szülinapot! – A barátnője kezébe nyomta az ezüstszínű ajándéktáskát, még egy újabb mosolyra is futotta.

Heather belekukkantott a táskába, aztán kihúzta belőle azt a türkizszínű selyemsálat, amit Lily a legutóbbi livignói látogatásán vásárolt neki.

– Ez gyönyörű! – mosolygott Heather, és újra megölelte. – És ha már itt vagy, muszáj innunk! Legalább egy kicsit ellazulsz.

Lily nem ellenkezett, hagyta, hogy barátnője odavonszolja a bárhoz, és rendeljen maguknak két koktélt, ami ugyanolyan rózsaszínű volt, mint a haja és a falakat díszítő csillagok. Ott maradtak a bárnál, nem mentek vissza ahhoz a nagy asztalhoz, ahol Heather megdöbbentően vegyes baráti társasága ült. Akadt közöttük kollégája a patológiáról, néhány lány a hastáncórákról, ahová járt, de még pár művészfigura is, mivel Heather a szabadidejében festett. Lily mindig is csodálta, amiért ennyi mindent csinál, ennyi mindenben tehetséges. Ő ellenben a munkáján kívül semmi máshoz nem értett.

– Na, mesélj, milyen volt Olaszország! – kiáltotta túl a zenét Heather, amikor már a második koktélnál jártak.

– A szokásos. Minden időm elmegy arra, hogy rendbe hozzam a nagyanyám házát.

– Az már a te házad, és tudod, hogy nem erre vagyok kíváncsi. Hanem a szexi mostohabátyádra!

Lily önkéntelenül is felnevetett.

– Miért tűnik a te szádból ez olyan perverznek?

– Már hogy lehetne perverz?! Egyetlen egyszer csókolóztatok – forgatta Heather a szemét. – Ez inkább nevetséges, mint perverz, ha engem kérdezel. Főleg mivel teljesen odáig vagy a pasiért. És ne tiltakozz! – emelte fel a kezét, amikor észrevette, hogy Lily közbe akar szólni. – Ha nem lennél odáig Raffaele-ért, akkor hagytad volna, hogy összehozzalak Samuallel – biccentett az asztal felé.

Lily tekintete a magas, sötét bőrű fickóra vándorolt, aki csak nemrég csatlakozott Heather társaságához. Jóképű volt, és kedves is. Lily néha arra gondolt, hogy talán tényleg idióta, amiért fontolóra sem vett egy randit vele, de aztán mindig eszébe jutott Raffaele. Még úgy is, hogy a karácsony óta eltelt fél évben az égvilágon semmi sem történt közöttük, ami ne fért volna bele a szűzies mostohatestvéri kapcsolatba.

Lily azt mondogatta magának, hogy így a legjobb. Próbált beilleszkedni az új családjába, próbálta szorosabbra fűzni a kapcsolatát az anyjával, amit csak megnehezített volna, ha összekavar a Loretta férjének első házasságából született fiával. Akadtak azonban pillanatok, amikor bánta, hogy hagyta elsikkadni azt, ami alakulni látszott közöttük decemberben. Ám már nem volt visszaút. Belerázódtak valamiféle félig testvéri, félig baráti dinamikába, és Lily túl sokra tartotta Raffaele barátságát ahhoz, hogy elrontsa kuszább érzelmekkel.

– Ennek semmi köze Raffaele-hez – hazudta Heathernek. – Csak így, hogy annyit vagyok Olaszországban, nem lenne fair a részemről kapcsolatba kezdeni valakivel, akire alig van időm. Ráadásul hamarosan jön a kertépítő csapat is, én meg azt sem tudom, hogyan kéne átalakítani az udvart úgy, hogy meg is őrizzem a hangulatát, de azért egy kicsit kevésbé legyen dzsungelesebb…

– Ez meg a másik! Nem is értem, mi a fenének vagy még itt az esős, szürke Londonban – mutatott ki Heather a pocsolyákkal tarkított utcára –, amikor van egy bazinagy házad a mesés olasz Alpokban.

– Mert itt a munkám.

– Hülyeség! Ott ugyanúgy találnál munkát! Például kiadhatnád a ház egy részét. Mennyivel nyugisabb lenne, mint gyilkosokra vadászni, és lefogadom, hogy azután, ami apáddal történt, még jót is tenne neked, ha nem foglalkoznál egy ideig bűnügyekkel.

– Most el akarsz üldözni az országból? Amúgy itt vagy te is.

– Én örömmel kimegyek meglátogatni téged, főleg ha sok az olyan csávó, mint a szexi mostohabátyád – vigyorgott Heather.

Csatlakoztak a többiekhez az asztalnál, de Lily nem igazán tudott a társalgásra figyelni. Az járt a fejében, amit Heather mondott. Hazudott volna, ha azt állítja, ő maga nem gondolt arra, hogy itt kéne hagynia Angliát. Amikor Londonban volt, második bőrként telepedett rá a búskomorság, amit Olaszországban sosem érzett, vagy legalábbis jóval ritkábban.

Ám amióta az eszét tudta, rendőr akart lenni. Az apjának a rendőrség volt az élete, hát az övé is az lett. Ha magára gondolt, a nyomozót látta. És ha nem lenne nyomozó, mi maradna belőle? Attól félt, hogy semmi.

Nem akart erre gondolni, és az apjára sem, de beszélgetni sem volt kedve, inkább csak kortyolta a koktélokat. Túlságosan is sokat, mert amikor végül elköszönt, a feje ködös volt, és a metrómegállóhoz vezető rövid úton végig úgy érezte, mintha vastag, gumis szőnyegen lépkedne, a bárok, a kocsmák és a lámpák fényei pedig össze-összefolytak a szeme előtt.

A földalattiban aztán lerogyott egy szabad ülésre, hátrahajtotta a fejét, lehunyta a szemét. A monoton zaj elzsongította, és olyan élénken rémlett fel előtte Raffaele alakja, mintha nem csupán álmodna. Annyira élénken, mintha most is Livignóban lenne, a tó partján, a férfi pedig ott állna előtte, alig karnyújtásnyira, napbarnított testtel, fürdőnadrágban, és ugyanúgy, mint akkor, Lily a képzelgésében sem tudta elvonni a pillantását Raffaele hihetetlen, művészeti alkotásnak beillő tetoválásairól. De nemcsak a tetkók, hanem maga a vászon – a férfi teste – is tökéletes volt. Még úgy is, hogy Lily tudta, a tetoválások Raffaele régi égési sérüléseit hivatottak elrejteni, és imitt-amott a színes festék ellenére is látszottak bőrének egyenetlenségei.

Ám mindez nem számított, mert Lilynek így is nehezére esett nem bámulnia a férfit, ahányszor az félmeztelenül jelent meg előtte. Utána pedig mindig nehezére esett kiverni a képeket a fejéből, és a baráti, testvéri érzésekre koncentrálni.

A földalatti odaért ahhoz az állomáshoz, ahol le kellett szállnia. Lily felriadt a révedezésből, és még mindig bizonytalan léptekkel szállt ki, aztán felmozgólépcsőzött az aluljáróból.

Az utcára kiérve már érezte a levegő hűvösét. Megborzongott, mintha hirtelen ébredt volna egy túl rövid alvásból, majd körülnézett, és óhatatlanul is összehasonlította a szürke köves járdát, a csinos, fehérre meszelt, egyforma sorházakat, az út mellett sorakozó fákat Livigno jóval kevésbé összeszedett, mégis mesébe illő utcáival. Beléhasított valami, ami kísértetiesen honvágyra emlékeztetett. De ez hülyeség! Hogy is lehetne honvágya egy olyan ország iránt, ahol havonta néhány napot szokott eltölteni?!

Ennek ellenére amikor odaért az otthona elé, azt kívánta, bárcsak Livignóban lehetne, a nagyanyjától örökölt házban, nem itt, ahol megtalálta az apja holttestét. De még így sem volt képes megválni a lakástól. Nem volt képes megválni Londontól sem.

A szájában megkeseredett az édes koktélok íze. Nyelt egyet, és előszedte a kulcsát. Csak második próbálkozásra sikerült a kulcslyukba illesztenie, de végül azért bejutott. Már majdnem elment a postaláda mellett, úgy fordult vissza, amikor a szeme sarkából meglátta, hogy kilóg belőle egy nagyobb alakú buborékos boríték.

Odalépett, hogy kiszedje. A feladónál Raffaele neve szerepelt, Lily kezében megremegett a boríték a nevét olvasva. A férfi tudta, hogy közeledik az apja halálának évfordulója. A legutóbbi olasz látogatása alatt kérdezgetett is róla. Lily sejtette, hogy azért, mert segíteni akar, de ő ennek ellenére sem bírt beszélni erről a témáról pár rövid mondatnál többet. Nem csak neki, Heathernek vagy az anyjának sem.

A kezében szorongatott levélre nézett, aztán bement a lakásába. Vajon Raffaele mit küldött? Mi az, amivel jobb kedvre akarja deríteni? Mert nyilván az a célja. A férfi gyakran csinálta ezt a környezetében lévőkkel. Segített megoldani a problémáikat, ha pedig az nem sikerült neki, megpróbálta elterelni a figyelmüket a gondjaikról. A saját tragédiája ellenére nagyszerű ember vált belőle, Lily erre hamar rájött decemberben.

Lehámozta magáról a dzsekijét, lerúgta a cipőjét, aztán a konyhába ment egy késért, hogy felbontsa a borítékot. Azon kapta magát, hogy már nem is szomorú. Inkább izgatott. Raffaele elérte a célját.

Ezen elmosolyodott, majd még mindig kicsit reszkető kézzel felvágta a borítékot, és kihúzta a benne lévő tárgyat.

Egy egyszerű képkeret volt, két egymáshoz illesztett üveg, néhány fémkapocs, puha, fehér szivacsba csomagolva. Lily lehámozta róla a védőszivacsot, aztán a képre meredt.

Önkéntelenül is megcsodálta a sötétzöld indákat, amik itt-ott barna töviseket, máshol élénk színű virágokat rejtettek. A halványbarna háttér pedig csak még inkább kiemelte a színeket. Ismerősnek tűnt…

Ez egy tetoválás, regisztrálta Lily némi késéssel. A halványbarna háttérre nézett, aminek a felszíne nem volt sima, nem tűnt papírszerűnek. Lily szeme elkerekedett, a gyomra felkavarodott, ahogy rájött, mit lát.

A tetoválást ugyanis nem papírra vázolták fel, ahogy az agya először el akarta hitetni vele, hanem bőrre varrták rá, amit egy beteges őrült minden bizonnyal lenyúzott az áldozatáról, hogy aztán beletehesse ebbe a képkeretbe, és elküldhesse neki. De miért?

Lily hányingerrel küzdve nyúlt a mobiljáért, hogy beszóljon a rendőrségre, közben újra a tetoválásra pillantott. A felismerés szinte fejbe kólintotta. Már tudta, miért tűnt olyan ismerősnek…

Ugyanilyen minta volt Raffaele bal vállán is.

Második fejezet

Lily lefagyva meredt a tetoválásra, majd észbe kapott. Kioldotta a mobilja billentyűzárját, kikereste Raffaele számát a listából, és felhívta. Aztán egyre hevesebben dübörgő szívvel fülelt, ám a telefon nem csöngött ki.

Merev ujjakkal nyomta ki a hívást. Utoljára akkor beszélt Raffaele-lel, amikor Livignóban járt. Azóta sok minden történhetett. Akár csapdába is ejthette valaki a férfit, hogy levágja a válláról azt a tetoválást. De az anyjáék csak szóltak volna, ha Raffaele megsérül vagy nyoma veszik… Észrevették volna, hacsak…

Lilynek beugrott az egyik korábbi beszélgetésük. Raffaele azt mondta, pár napra elutazik Franciaországba egy borászatba, ahonnan talán hosszabb távon is rendel italt a bárjába. A tettes elkaphatta, anélkül, hogy Loretta és Aldo tudna az eltűnéséről.

Lily füle zúgott, az izmai pedig úgy remegtek, mintha túl hosszan és túl gyorsan futott volna. Kényszerítenie kellett magát, hogy lehiggadjon, és logikusan végiggondolja a helyzetet.

Újra a tetoválásra nézett, ezúttal igyekezett minden személyes érzelmet kizárni. Nem biztos, hogy Raffaele-nek pont ugyanilyen van, nyugtatta magát. Talán csak rosszul emlékszik, és ha ugyanilyen, az sem jelent semmit, egy halom másik ember is rávarrathatta magára ugyanezt az ábrát. De ha a tetoválásnak nincs köze Raffaele-hez, miért ő a feladó? Erre Lily már nehezebben talált megnyugtató magyarázatot.

Újra nyelt, és felhívta a főnökét.

– Egy lenyúzott tetoválás egy képkeretben? – hökkent meg Morris Taylor. Bikabőgésre emlékeztető erős baritonjából kiütközött a hitetlenkedés. – Biztos vagy benne, hogy nem csak valami modern kép?

– Nem. Ez bőr. Talán állati, és nagyon drukkolok, hogy az legyen, de valami azt súgja, hogy embertől származik. Kiküldesz valakit a csomagért? Meg kellene vizsgálni. Van az előtérben kamera, annak is megnézhetnénk a felvételét. Nem vagyok benne biztos, hogy tényleg Olaszországban adták fel, talán személyesen hozták ide…

– Hé, állj le! – szólt közbe Morris. – Odaküldök valakit, te maradj nyugton! Addig mindenképp, amíg nem tisztázzuk, mi is ez az ügy, és milyen kapcsolatban áll veled, ugye értjük egymást?

– Hát persze – morogta Lily, és letette a telefont.

Sejthette volna, hogy ez lesz. Hozzá jött a csomag, ráadásul a feladó a mostohabátyja. Személyesen érintett, nyilván nem fogja megkapni a nyomozást. Ettől azonban még nem tudott ölbe tett kézzel ülni.

Fel-alá kezdett járkálni a konyhában, közben újra felhívta Raffaele-t, de a férfi telefonja még mindig ki volt kapcsolva. Ez pedig egyáltalán nem volt jellemző rá. Pár héttel ezelőtt még azt is felvetette, hogy átugrik Londonba, és meglátogatja, miután elintézett mindent a borászatban. Lily tudta, hogy azért, mert nem akarja egyedül hagyni az apja halálának évfordulóján. Raffaele már csak ilyen gondoskodó volt. Ő azonban bepánikolt, hogy itt a lakásában kellene elszállásolnia a férfit, ami jóval kisebb, mint Aldo és Loretta otthona.

Túlságosan össze lennének zárva, túlságosan közel lennének egymáshoz, ráadásul kettesben, messze a családjuktól, és talán ő olyasmit tenne, amit megbánna később. Így valamit makogott arról, hogy sok munkája lesz, és ez bármennyire is átlátszó volt, Raffaele nem erőltette tovább a dolgot. Most pedig talán bajba került…

Lily gyomrát a rémület és a bűntudat úgy ülte meg, mintha romlott ételt evett volna. Fel kellene hívnia az anyját, és megkérdezni, mikor beszélt utoljára Raffaele-lel, de úgy, hogy ne rémissze halálra.

Hosszan fújta ki a levegőt, hogy kicsit megnyugodjon, és ismét tárcsázott. Aztán amikor meghallotta az anyja hangját, hirtelen nem tudta, mit mondjon.

– Minden rendben, Lily? – kérdezte Loretta, mintha telefonon keresztül is megérezte volna a félelmét.

– Persze – köszörülte meg Lily a torkát.

– Biztos? Tudom, hogy a mai nap mennyire nehéz neked, és még mindig úgy gondolom, hogy ki kellene venned egy kis szabadságot, és eltölteni velünk pár napot Livignóban jövő héten.

– Nem is tudom. Te és Aldo dolgoztok, Davide iskolában van, Raffaele meg, ha jól emlékszem, épp most utazott el, ugye? – puhatolózott, és dübörgő szívvel várta az anyja válaszát.

– Azért esténként együtt lehetnénk. Raffaele pedig a hét elején már itthon is lesz.

– Beszéltél vele?

– Mielőtt elment, beugrott elköszönni. Telefonon nem akarom zavarni, ráfér egy kis pihenés meg távolság Livignótól azok után, ami januárban történt.

– Igen, tényleg ráfér – mormolta Lily összeszoruló gyomorral. Decemberben megölték Raffaele egyik közeli barátját, egy másikat pedig súlyosan megsebesítettek, nem csoda, hogy a férfi fél év alatt sem tudta feldolgozni a történteket. Ám most a traumáknál sokkal sürgetőbb problémájuk van. – Tudod, melyik borászatba ment?

Loretta néhány pillanatig nem szólt semmit, mintha gyanakodna.

– Valahova a Rajna-völgybe, pontosan nem tudom. De mi ez a kérdezősködés? Olyan furcsának tűnsz, Lily.

– Semmi, csak… ittam pár koktélt Heather születésnapján, és még ködös a fejem, azt sem tudom, mit beszélek. Talán nem is kellett volna telefonálnom…

– Dehogynem! Örülök, hogy hívtál! Annak szintén, hogy nem voltál egyedül ma. – Loretta megkönnyebbültnek tűnt, Lily pedig kifújta a bent tartott levegőt.

– Én is örülök.

– És mi a helyzet a jövő héttel? Tényleg jó lenne, ha egy-két napnál hosszabb időre jönnél.

– Gondolkozom rajta – ígérte Lily, bár tudta, hogy addig úgysem fog elmozdulni Londonból, amíg ki nem derít mindent arról a lenyúzott tetoválásról. De legfőképp arról, hogy mi történt Raffaele-lel.

Pár perccel azután, hogy letette a telefont, megjelent nála az a nyomozó, akit Morris kirendelt.

Lily hirtelen nem is tudta, hogy a főnöke direkt szívatja, vagy senki mást nem ért el. Fitzpatrick ugyanis beképzelt volt, pöffeszkedő, és azt az elvet vallotta, hogy a nőknek semmi keresnivalójuk a gyilkosságiaknál. De ha valami véletlen folytán mégis ott vannak, akkor sem érhetnek fel a férfi nyomozókhoz.

Fitzpatrick kétkedve végighallgatta, aztán a tetoválásra pillantott.

– Talán valami műbőr. Manapság mindenből tökéletes másolatot csinálnak – jegyezte meg. A gesztusaiból áradt, hogy fölöslegesnek tartja a felhajtást. – Felhívtad már a bátyádat? Lehet, hogy viccnek szánta. Vagy van egy másik, teljesen hétköznapi magyarázata, amivel elkerülhetnénk, hogy feleslegesen indítsunk nyomozást.

Lilynek vissza kellett fognia magát, hogy ne kiabáljon bele Fitzpatrick önelégült képébe.

– A mostohabátyám, és igen, természetesen felhívtam, többször is, de ki van kapcsolva a telefonja. Anyám is csak annyit tud, hogy elutazott Franciaországba, valahova a Rajna-völgybe egy borászatba italbeszerzést intézni, de napok óta nem beszélt vele.

– Az ilyet még személyesen intézik az emberek odaát Olaszban? Az internet korában? – vonta fel Fitzpatrick a szemöldökét gúnyosan. – Hát, ha tényleg igazi a tetkó, és az övé, akkor jó nagy szarban van.

Lily szeretett volna behúzni egyet a pasasnak, helyette azonban csak a combjához szorította ökölbe zárt kezét, és ezt sziszegte:

– Ha az övé is, akkor sem biztos, hogy meghalt. Épp emiatt kell minél előbb megtalálni, meg azt is, aki a tetoválást küldte.

– Ne aggódj, jó kezekben van az ügy. – Fitzpatrick olyan leereszkedően veregette meg a vállát, hogy Lily ezúttal még nehezebben bírta ki dühöngés nélkül. – Csak add meg a bátyád számát…

– A mostohabátyám…

– Tök mindegy. Szólok a franciáknak, hogy mérjék be a telefonját, és lecsekkolom, hogy tényleg postán jött-e a csomag. Azt meg – bökött Fitzpatrick a fejével a képre – beküldöm a laborba, de cseppet sem leszek meglepve, ha kiderül, hogy csak valami vacak műanyag, a bátyád meg egy francia csajt kefél épp, azért kapcsolta ki a telóját, és jól meg lesz lepve, ha megjelennek nála a zsaruk.

– A mostohabátyám!

Lilynek valahogy sikerült visszafognia magát, és csak akkor kezdett káromkodni, miután Fitzpatrick kitakarodott a lakásából. Akkor viszont olyan vehemensen, keverve a legjobb angol és olasz szitokszavakat, hogy az anyja biztos szívrohamot kapott volna, ha hallja.

Most mi a fenét csináljon? Mert abban egy pillanatig sem bízott, hogy Fitzpatrick megfelelő figyelmet fordít az ügyre. Még csak el sem kérte tőle a ház gondnokának a nevét, akitől megszerezhetné a lenti kamera felvételeit.

A kapucsengő búgása szakította félbe a gondolatait. Biztos Fitzpatrick jött vissza. Valószínűleg rádöbbent, hogy kell neki a gondnok elérhetősége. Lily elkezdett reménykedni. Talán mégis alaposabb lesz a férfi, mint ahogy elsőre tűnt.

Benyomta a kapunyitó gombot. Végigszántott a haján, és vett pár mély levegőt, hogy bármit is mond Fitzpatrick, nyugodt tudjon maradni, aztán amikor kopogtak, kinyitotta az ajtót.

A küszöbön azonban nem a kollégája állt, hanem Raffaele. Napbarnítottan, jóképűen és teljesen sértetlenül. Lily egy pillanatig azt hitte, hallucinál.

– Raffaele! – kiáltotta.

A megkönnyebbüléstől egészen elgyengültek a lábai. Valószínűleg az agya is kihagyott pár ütemet, ugyanis a következő pillanatban azon kapta magát, hogy behúzza a férfit a lakásba, becsapja az ajtót, kikapja a kezéből az utazótáskát, és már hámozza is le róla a bőrdzsekit, tűri fel a pólója ujját, csak hogy megbizonyosodjon róla, még mindig ott a vállán a tetoválás. És ott volt. Indák, levelek, tövisek és színes virágok. Pontosan ugyanolyan, mint az, amit kapott…

– Nem mintha panaszkodnék, amiért vetkőztetsz – szólalt meg Raffaele vigyorogva –, de mi a fenét művelsz, Lily?

Lily elvörösödött, és alig bírt belenézni a férfi étcsokira emlékeztető tekintetébe.

– Kaptam ma egy lenyúzott bőrdarabot, rajta egy tetoválással. Pont olyannal, mint ez – mutatott Raffaele vállára.

A férfi arcán a jókedvet egy pillanat alatt felváltotta az aggodalom, és ahogy Lily mindenbe beavatta, az arckifejezése egyre sötétebb lett.

– Jézusom! Mibe másztál megint bele?!

– Nem a te tetoválásod, már semmi baj nem lesz – igyekezett megnyugtatni Lily a férfit, de Raffaele megcsóválta a fejét.

– Valami pszichopata, ki tudja, miért, egy levágott bőrdarabot küldött neked. Az én olvasatomban ez a semmi bajtól elég messze van.

Lily hirtelen megint ugyanolyan ködösnek érezte az agyát, mint amikor kilépett a Sohóban a bárból. Mintha a józansága csak addig tartott volna, amíg tombolt benne az aggodalom fűtötte adrenalin.

– Lehet, hogy a főnökömnek meg Fitzpatricknek van igaza, és nem is bőr, csak valami nagyon jó utánzat. Talán rosszul ítéltem meg a helyzetet. Ittam pár koktélt a barátnőmmel este, és a mai nap egyébként is felkavart. – Raffaele-nek beismerni ezt valahogy sokkal könnyebben ment, mint bárki másnak.

– Tudom – felelte a férfi halk, megnyugtató hangon. – Ezért vagyok itt, annak ellenére, hogy lekoptattál. Valami azt súgta, jól fog jönni neked egy kis figyelemelterelés.

Raffaele a füle mögé tűrt egy elszabadult hajtincset. A mozdulat inkább volt gondoskodó, mint bármi más, Lily pulzusa mégis megugrott.

– Ha jól sejtem, figyelemelterelés alatt nem egy tetovált bőrdarabra gondoltál.

– Hát nem. Ennél sokkal jobb szórakozás járt az eszemben.

A szórakozást úgy mondta, hogy attól Lily lelki szemei előtt rögtön egy vetetlen ágy jelent meg. Pedig Raffaele nyilván városnézésre, sportra és hasonló programokra gondolt. Olyasmikre, amiket odaát Olaszországban is szoktak csinálni. Lily megrázta a fejét, hogy egy kicsit kitisztuljon.

– Fel kell hívnom Fitzpatricket, hogy előkerültél, és nem kell lenyomoztatnia a telefonodat.

– Az lett volna a következő lépés? – kerekedett el némileg Raffaele szeme.

– Az. De csak mert kierőszakoltam belőle. Gondolom, lemerült a mobilod.

– Le. Elfelejtettem feltölteni utazás előtt. Nagy mák, hogy előre lecsekkoltam, melyik utcában laksz, és melyik metróval jutok el hozzád. – A férfi szája vigyorra húzódott, mire Lily megforgatta a szemét.

– Gondolhattam volna, hogy lemerültél. Ehelyett azt hittem, hogy félig megnyúzva tart fogva valami őrült. Halálra rémültem.

Raffaele szeme felizzott. Egy pillanatig úgy tűnt, mintha közelebb akarna lépni hozzá, hogy megölelje, de aztán letehetett róla, mert mégsem moccant.

– Most már itt vagyok, és láthatod, kutya bajom. Nem kell miattam aggódnod. Az őrült miatt, aki a tetoválást küldte, viszont annál inkább.

– Tudom – biccentett Lily. – Felhívom Fitzpatricket. Valószínűleg holnap be kell menned hozzá egy beszélgetésre, addig rendezkedj be nyugodtan. Használhatod apám régi szobáját.

– Arra semmi szükség. Elleszek a kanapén.

– Dehogy! A szoba üresen áll, már rég kipakoltam belőle apám cuccait. – A rég elég nagy túlzás volt, ugyanis Lily csak pár hete szánta rá magát, hogy a ruhákat bedobozolja, és odaadja egy segélyszervezetnek. – Tényleg alhatsz ott, sokkal kényelmesebb, mint a kanapé – mutatott Lily a folyosóról nyíló ajtóra.

– Oké – bólintott végül a férfi, aztán vetett még rá egy hosszú és kutató pillantást, olyan hosszút és kutatót, hogy Lily karja libabőrös lett tőle, majd felkapta az utazótáskáját, és eltűnt az ajtó mögött.

Lily kifújta a benntartott levegőt. Hirtelen nagyon is tudatában volt annak, hogy épp az történik, amit el akart kerülni. Itt vannak kettesben a lakásában, és Raffaele szándékai talán tényleg kizárólag barátiak, az övéi azonban biztos, hogy nem. Ráadásul hiába került elő a mostohabátyja, a tény nem változott: valaki egy darab bőrt küldött neki, ami mindkettőjükhöz kapcsolódik, és ez nem engedte, hogy teljesen megnyugodjon.

Harmadik fejezet

Hajnali négy múlt csupán, de Lily képtelen volt tovább az ágyban maradni. Az utóbbi pár órában hol ébren forgolódott, hol egy kicsit elszundított, hogy aztán újra felriadjon. Pedig nem álmodott rosszat. Igazából az álomig sem jutott el. Mintha az előző nap eseményei annyira befészkelték volna magukat a fejébe, hogy még elaludni sem hagyták elég mélyen.

Kimászott az ágyból, és ugyan legszívesebben lezuhanyozott volna, hogy egy kicsit magához térjen, mégsem tette. Nem akarta a vízcsobogással felébreszteni Raffaele-t. Helyette kilopakodott a konyhába, töltött magának a tegnap lefőtt kávéból, aztán visszasurrant a szobájába, és bekapcsolta a laptopját. Nem hagyta nyugodni a tetoválós ügy. Bár hivatalosan nem nyomozhat, mégis úgy érezte, muszáj utánanéznie pár dolognak.

Letelepedett a szoba sarkában álló íróasztalához, és kortyolt a bögréjéből. A hideg kávénak undorító, mosogatóvíz íze volt, de legalább felpörgette az agyát. Mire megkereste a neten annak a szalonnak a weblapját, ahol Raffaele tetoválásai készültek, újra úgy érezte, hogy tud gondolkodni.

Elejétől a végéig átböngészte a honlapot. A szalon azzal hirdette magát, hogy ők nem tetoválásokat, hanem egyedülálló művészeti alkotásokat készítenek, Lily pedig Raffaele tetkóit ismerve tudta, hogy nem túloznak. Tényleg különlegesek a munkáik. Még katalógusuk sem volt, mint más tetoválószalonnak, hisz minden ügyfelüknek személyre szabott, egyedi mintát csináltak. Legalábbis állítólag. Mert hát a Raffaele vállán lévő indás-virágos kép tökéletes másolata mégis megjelent valaki máson.