Kiadja:

VITAL-MED PRO Kft.

Felelős kiadó:

Magyar Zoltán

Szakmai lektor:

Magyar Zoltán
www.magyarzoltan.hu

Kreatív tanácsadó:

Orsós Erzsébet

© Magyar B. Katalin

ISBN 978-615-02-2577-7 (pdf)

ISBN 978-615-02-3697-1 (epub)

Borítóterv:

Magyar Zoltán

A szöveget gondozta:

Barbalics Beáta

1. fejezet

– Gyerünk, Sebastian! Nem fog fájni! – A fiatal nő vidáman belekarolt a mellette álló vékony férfibe, miután közölte vele a bátyjával közösen kiötlött tervüket, majd vontatni kezdte egy távolabbi épület felé a tömegen keresztül.

– Miért pont én? – értetlenkedett a Sebastiannak nevezett, a nőnél másfél fejjel magasabb, barna hajú férfi. Sötét, vastag szemöldöke értelmet sugárzó, magas homlokára húzódott. – Deant jobban érdekli a jövője, mint engem – utalt az előtte utat törő barátjára.

Az említett magas, egy kajakozó testfelépítésével rendelkező, szőke férfi visszafordult. Mozdulatával megállásra késztette a mögötte civakodó párt is. Ajkán csibészes mosollyal, de mégis együttérzéssel megveregette Sebastian hozzá képest nyurga, ám mégis izmos vállát.

– Ugyan már, haver! Ne légy betoji! – A szemeit forgató barátját elnézve vigyorrá szélesült addigi mosolya. – Csak hogy tudd! Amíg te a megnyitó után a nagykutyákkal csevegtél, mint legfőbb kutya, addig mi bejártuk új kis birodalmad minden szegletét. – Sebastian nyitotta a száját, hogy ellent mondjon, de meggondolta magát, így inkább csendben figyelt tovább. Dean, mit sem törődve a kis közjátékkal, folytatta. – A hölgyemény, akihez megyünk, minket már meggyőzött a tudásáról, pedig csak poénból mentünk be. Vedd lazán! Lehet, hogy te is kapsz egy kis iránymutatást tőle. Bízd ránk magad, és gyere! – adta ki parancsba, azzal vérbeli hadvezérként újra megindult előre.

Sebastian Fionával egyetemben tett pár lépést, azonban hirtelen megmakacsolta magát, mint egy csökönyös szamár.

– Figyeljetek! Ez hülyeség! – fakadt ki, és lecövekelt.

A váratlan mozdulat miatt Fiona nekiütközött egy mellette elhaladó fiatal lánynak, aki fel sem vette a történteket, és haladt tovább barátnőjével nevetgélve. Valószínűleg nem ez volt az első hasonló esete az est folyamán.

Az éj leple alatt tömeg hömpölygött a park zölddel borított területét behálózó, kaviccsal felszórt útjain. A szem elől gondosan elrejtett hangszórókból vidám zene lüktetett, a fényáradat szinte nappali világossággal töltötte be az egész teret. Az emberek nevetése, jókedve tapintható volt a levegőben. Itt és most senki sem haragudott meg a másikra az elkerülhetetlen, kisebb ütközések miatt.

Fiona a kis közjáték után sem engedte el elegáns foglyának karját. Alacsony, vékony termete megtévesztően hatott, mert hatalmas erő szorult belé. A „kicsi a bors, de erős” kifejezés pontosan ráillett. Fekete, testhez simuló bőrruházata, mely hűen tükrözte edzéseinek szemrevaló eredményét, kérlelhetetlen macskanővé tette. Nem állt szándékában elállni a tervtől.

Sebastian azonban nem kívánt szabadulni a fogságból. Szerette, amikor ugratták egymást. Ha most zavarta volna ez a helyzet, megtehette volna, hogy határozottan elhárítja barátai ajánlatát, amit ők komolyan vettek volna, és abbahagyják a további cukkolást. Ám nem akart ünneprontó lenni, ezért csak kérette magát. Kicsit civódott barátaival annak reményében, hogy önszántukból lemondanak ötletükről, de ha mégsem, az sem baj. Fel nem foghatta, miért ragaszkodtak hozzá annyira, hogy jósnőtől kérjen tanácsot.

A vidámpark igazgatóságával folytatott megbeszélése után pazar öltönyét lecserélte a kedvenc összeállítására. Farmernadrág, fekete környakú póló, pepitamintás, drapp zakó és már készen is állt, hogy ő is elvegyüljön a tömegben, élvezze az estét. Azonban egy óra múlva Fiona előállt a remek tervvel, amitől neki földbe gyökerezett a lába. Megmagyarázhatatlan előérzet késztette az enyhe ellenállásra.

Dean és Fiona készségesen belementek Sebastian játékába. Ismerték, és pontosan tudták, mire ment ki barátjuk viselkedése. Ilyennek szerették, viszont segíteni is akartak neki az ugratáson túl. A fiatal nő határozottan szembefordult vele. Arisztokratikus, vékony arcának fürkésző tekintete hűen tükrözte a férfi iránti aggódását.

– Fantasztikus ember vagy! Sikeres, gazdag és remek üzletember, de be kell vallanod, hogy a nőkkel fele ennyire sem vagy sikeres. Itt vagyunk a vidámparkodban, és te szingliként járod végig, mert bezárkóztál.

– Ez nem az én parkom. – Sebastian közönyösnek mutatva magát megvonta a vállát, mogyoróbarna szeme mégis büszkeségtől csillogott, ahogy körbenézett, és szája szegletében ott bujkált az a kis mosoly, amely első pillantásra szeretnivalóvá tette a férfit.

Sorok álltak minden stand és játék előtt. Az óriáskerék szép lassan megindult körbe, a hullámvasúton sikítoztak az utasok az újabb hajmeresztő kanyar miatt, a céllövölde épületénél három fiatal srác fitogtatta ügyességét a társaságukban lévő lányoknak.

– Igazad van! – Fiona megjátszottan adta meg magát, még legyintett is nemtörődömségét mutatva. Vállig érő, kiengedett, világos aranyszőke haja lengedezett heves mozdulataitól. – Csak te álmodtad meg, te kerested meg a tökéletes helyet a felépítéséhez, és az elmúlt másfél évben te raktál bele annyi időt, energiát és pénzt, amennyit még egyik vállalkozásodba sem – sorolta. – Nem is értem, miért nem fogadtad el, hogy Vitale-parknak nevezzék el! – Egy rosszalló sóhajjal erősítette meg nemtetszését.

– Mert ez nem az én parkom – ismételte magát Sebastian melegséggel a hangjában.

– Ugyan már! – Legyintett Fiona. – Neked még az időjárás is a kezedre játszik! Ki hallott már ilyen enyhe februárról?!

A körülöttük sétálókra nézve valóban nem mondta volna meg senki, hogy a tél utolsó hónapjának egyik estéjét választották a kinti szórakozáshoz.

Sebastian és csapata nem húzhatta tovább az átadást, már így is több hónapot csúsztak. Számoltak azzal, hogy a hideg miatt gyászos lesz a fogadtatás, ám ez a váratlan, enyhe idő számukra is meglepetésként érkezett.

– Tudod – folytatta Fiona, mintha a férfi gondolataiban olvasna –, azt kell gondolnom, hogy még Zeusz, az időjárás istene is a spanod, mert így elintézte neked ezt az estét. Ellenben – még a mutatóujját is felemelte a nyomatékosítás kedvéért – Aphroditéval valami félrecsúszott. A szerelemben folyamatosan kibabrál veled.

Hogy jönnek ide a görög istenek?

Sebastian nem értette a dolgot, összehúzott szemöldökkel nézett a belé csimpaszkodó nőre. Egy pillanat elég volt, hogy kis mosolya, a park miatti büszkesége elillanjon. Határozottan, szomorú tekintettel mondta:

– Fiona, értékelem a szándékod, de nem egy jósnő fog segíteni rajtam! Tudod jól, mi történt egy éve. – Keserves sóhaj hagyta el a tüdejét még a gondolatra is. – Ma este nem szeretnék ezzel foglalkozni!

– Nem kellenek a kutyi szemek, Sebastian! – mordult fel a nő, mert Sebastian a barátságuk évei alatt rájött, mivel tudja Fionát leállítani. Meleg barna szeméből áradt a szánalomkérés, ha úgy akarta; és most pontosan ez volt a szándéka.

– Na, mi lesz?! Teljesen lemaradtatok! – Dean szlalomozott vissza feléjük a lelkes emberek között. Már jócskán előrehaladt, amikor észrevette, hogy húga és a barátja elmaradtak mögötte. – Jaj, ne! A kutyi szemek! Figyelj! – A legnagyobb baráti gesztussal átkarolta Sebastian vállát. Lassú lépésekre ösztökélve barátját a kitűzött céljuk felé vették az irányt. – Tudom, hogy hülyén hangzik – vett egy nagy levegőt, mielőtt befejezte a mondatát –, de a húgomnak igaza van.

Fiona elfintorodott a hátuk mögött. Sebastian felnevetett. Dean mindig ugratta két évvel fiatalabb húgát, aki csak megjátszotta nemtetszését, mivel annyira imádta a bátyját, hogy soha nem haragudott volna meg rá. Dean folytatta.

– Gondolj csak bele! Van benned valami, ami miatt sikertelen vagy a nőügyeidben, és lehet, hogy egy ilyen szokatlan helyen fogod megkapni a választ.

Ebben a pillanatban meg is érkeztek úticéljukhoz. Dean jelentőségteljesen ránézett az előttük álló kis épületre. Sebastian követte barátja tekintetét.

Az építményt minden oldalról drapéria fedte, az ajtót is egy vastag, nehéz függöny takarta el. Az egész park úszott a villódzó színkavalkádban. Ezt a kis faépületet mégis sikerült egy olyan helyre állítani, amelyhez – megnyugtató módon – tompítottan érkeztek az érzékeket felkavaró szín- és hanghatások. A kis kunyhó bejárata felett diszkrét módon világított a cégér: Apollonia, a jósnő neve, melyben az o betű egy üveggömb alakjában jelent meg, míg a két l betű két kártyalap képében.

Azonnal értelmet nyert a görög istenek felemlegetése Sebastian számára.

– Nézd, Apollonia! Tudtad, hogy a görög mitológiában Apollón a jóslás istene? Szerintem a legjobbhoz hoztunk.

Sebastian először elmosolyodott Dean tudálékos előadásmódján, majd elnevette magát. Tudta, hogy ki Apollón, ahogyan azt is, hogy Dean is tisztában van az ő műveltségi tudásával.

– Uraim! – Egy igen szemrevaló fiatal lány lépett eléjük. Szemében látszott, hogy megismerte Deant, és örömmel látta újra. Sűrűn redőzött szoknyája minden lépéskor libbent. Vastag, gyapjúból készült boleró melegítette a testéhez simuló, mély dekoltázst biztosító topja felett. A férfiak legnagyobb örömére nem titkolta nőies bájait. Hosszú, lazán összefogott haja előrelógott vállán. – Apollonia szívesen látja Önöket, és segít megtalálni az utat a legszebb jövő felé. – Kecses karjával a kunyhó felé mutatott, miközben betanult szövegét duruzsolta.

– Látod, barátom! Ez egy jel! Ez a szép hölgy is ugyanazt mondja, amit mi. Menj! – Segítségképpen tolt egy kicsit Sebastianon az ajtó felé.

– Jól van! Jól van! – Sebastian megadta magát. Be kellett látnia, hogy ebből a helyzetből csak egy úton szabadulhat. Apollonia kunyhóján keresztül.

A fiatal lány azonnal elindult a bejárat felé. Félrevonta a sötét anyagból készült függönyt Sebastian előtt. A férfi megállt a lány mellett. Beletörődve sorsába sóhajtott egy nagyot, majd egy félrehúzott tolóajtón átlépett az ismeretlenbe. Mögötte azonnal visszahullott a függöny, elzárva a menekülést hátrafelé. Ám már nem is volt rá szüksége. A látvány, ami elé tárult, azonnal magával ragadta. Kíváncsian lépett beljebb, miután ösztönösen behúzta maga mögött a könnyű faajtót.

A kunyhó belülről még kisebbnek tűnt, de a légkör nem fojtogatón, inkább felszabadítóan szabadnak hatott. A kis helyiséget több helyről kisebb, eldugott izzók világították meg, míg a fal mentén húzódó komódon gyertyák fényei jártak táncot az imént lehulló függöny keltette légörvényben.

A jósnő a szoba közepén, egy kis asztalka mögött ült. Belépő vendégét felállással üdvözölte, és csendben hagyta, hogy a férfi feltérképezze a teret. Jobban megnyíltak a kliensei, ha megengedte, hogy megismerjék ezt a számukra különös helyet. Mindig türelmesen kivárta, hogy mindenki a saját ütemében hangolódjon rá a szeánszra.

– Jó estét! – köszönt illedelmesen a férfi, bár tekintetével továbbra is a helyiséget pásztázta. Könyvek, szobrocskák, üvegtálnyi csendélet ásványkristályokból, gyertyák, láncra fűzött szimbólumok gazdagították a légkör hangulatát.

– Üdvözlöm, Mr. Vitale! – A jósnő jelentőségteljesen bólintott.

Sebastian a nőre kapta a tekintetét, jobb szemöldökét felvonta. Most őt figyelte meg. Apollonia nem viselt kihívó öltözéket, ellentétben azzal, amire számított. Éjkék ruhája titkokat rejtve fénylett a sejtelmes megvilágításban. Nőiességére nem hívta fel a figyelmet a ruha, de mégis engedte láttatni, mert követte formás felsőtestét. Dús, sötét hajkoronája szabadon, enyhe hullámokban omlott le a hátára, fejét egy vékony lánc koronázta, amely homloka közepén, apró köves medálban nyerte el díszét. Fiatal korát csak rugalmas, bársonyos bőre, arca és megnyugtató tekintete árulta el.

Ha egy jóságos boszorkányt kellett volna elképzelnie, valószínűleg ilyennek álmodta volna meg.

Apollonia bizalmat adóan elmosolyodott Sebastian meglepődöttségén.

– Azt hiszem, az a legkevesebb, hogy felismerem azt az embert, aki létrehozta ezt a parkot, és ezzel nekem is sokat segített – magyarázta.

Sebastian egyetértően bólintott. Egy kicsit megszidta magát gondolatban, hogy hagyta a fantáziáját elkalandozni a józansága mellől.

Persze, hogy van racionális magyarázat arra, miért szólított a nevemen.

Apollónia az előtte álló üres székre mutatott. Vendége szó nélkül leült.

– Miben segíthetek? – érdeklődött a jósnő, miközben maga is helyet foglalt.

A nő őszinte, kíváncsi tekintete valamit feloldott Sebastianban. Gondolkodás nélkül kezdte mesélni bánatát.

– A barátaim úgy gondolják, szükségem van segítségre, mert az eddigi párkapcsolataim szörnyen végződtek. Leginkább én voltam az áldozat. – Elfintorodott. – Minden helyzetet remekül átlátok, pillanatok alatt felmérem a lehetőségeket és a kockázatokat, de a nőkkel… nem. Tényleg szükségem lenne valami útmutatásra, hogy hol vagyok elrontva. Családot szeretnék, feleséget, aki szeret, akinek én vagyok a fontos, nem a vagyonom… és gyerekeket. Lesz nekem valaha családom? – Elkeseredett tekintettel nézett fel az asztalt fedő sötétkék terítőről Apollonia szemébe. Sebastian egy hete töltötte be harmincegyedik életévét. Azóta még jobban maga alá gyűrték a családalapítással kapcsolatos kételyei.

A jósnő csak bólintott, és egy pakli kártyát emelt fel maga mellől. Csuklóján megcsillantak ásványköves karkötői a gyertyafényben.

– Először nézzük meg a múltat, aztán a jelent, és majd megláthatjuk a jövőt is – mondta kedvesen. Gyakorlott mozdulatokkal megkeverte a kártyákat, miközben megállás nélkül az előtte ülő férfit figyelte.

Sebastiannak borsózni kezdett a háta, mert úgy érezte, a nő a lelkét tanulmányozza, és nem a fizikai valóját nézi.

Apollónia elkezdte kirakni a lapokat az asztalkára. Csak pár pillanatig tanulmányozta a felfordított képeket.

– Amit én látok, az a bánat. Hideg család. Megtagadás. Megtagadtak téged. Azonban itt van egy ember, aki fontos szerepet töltött be az életedben. – A jobb oldali lapra mutatott.

– Már ő sincs. Meghalt – magyarázta a férfi, falfehéren a hallottak igazától. A nagyapjára gondolt, akire az utolsó pillanatig számíthatott.

Apollonia némán bólintott.

– Nem fogadtak el annak, aki vagy, és te sem fogadod el önmagad. Van itt még valami – mondta, miközben egy újabb lapra mutatott. – A megszegett ígéret…

Sebastian úgy rezzent össze, mintha Apollonia félelmetes szörnyként rásüvöltött volna. A lap színes ábrája összemosódott a szeme előtt. Félelemmel kapta tekintetét a nőre.

Tud róla! Ezt senki sem tudhatja rajtam kívül… és Meggie-n kívül.

Apollonia további szavai még jobban megijesztették. Az is átsuhant a fején, hogy a nő talán gondolatolvasó.

– Nem tudhatom, mi történt, de a bűntudat, ami benned van, felemészt. Tudat alatt ezért fosztod meg magad attól, hogy minden életterületen kiteljesedj, hogy megkapd azt, amit a legjobban szeretnél, hogy családod legyen. Szerető családod.

– Istenem! – Sebastiant lesújtották a hallottak, és a bensőjét maró, kendőzetlenül kimondott bűntudat.

– Ezért választottál eddig olyan partnereket, akik mellett újra átélhetted az elutasítást.

– Eddig? – A férfi ebbe az egy szóba kapaszkodott.

– Eddig. – Apollonia reményt nyújtó mosolyát a férfire bocsátotta. Enyhíteni akarta a fájdalmat, amit ez a nagyszerű ember átélt. – Van esélyed, hogy boldog családod legyen, de az út nem lesz könnyű.

– Mit kell tennem? – Sebastian kihúzta magát, mert a cselekvéstudat erőt adott neki. Az elmúlt évtizedben, ha valamit meg kellett tennie, hát megtette. Nem rettent vissza semmilyen akadálytól. Ha attól lesz végre családja, hogy megtesz valamit, hát megteszi. Legyen az bármi!

Csak ne azt kérje, hogy tartsa be az ígéretét! Isten a tanúja rá, hogy majdnem minden este azzal a gondolattal aludt el, hogyan tudná megadni Meggie-nek azt, amit megígért. Ám az azóta eltelt hosszú évek alatt sem találta meg a megfelelő megoldást.

Apollonia komolyan folytatta.

– Amint megtanulod szeretni saját magad, lesz esélyed egy boldog kapcsolatra. Nem függhetsz a társad szeretetétől, különben az igazit megtalálva is kudarcot vallasz. – Kis szünetet tartott, miközben a hely sejtelmes sötétsége ellenére is a férfi fénylő tekintetébe nézett. – Meg kell bocsátanod magadnak! Teljes egészében el kell fogadnod magad annak, aki vagy. Minden jó és rossz oldaladat. Elfogadnod és szeretned önmagad annak, aki vagy, olyannak, amilyen vagy, mindazzal, amit eddig tettél… vagy nem tettél – ejtette ki jelentőségteljesen az utolsó szavakat.

A jósnő Sebastian fancsali ábrázatára elmosolyodott. Biztatása jeléül az asztalon átnyúlva megérintette a férfi kézfejét. Ám abban a pillanatban, ahogy hozzáért, lehervadt arcáról a mosoly, és a férfi hasára kapta tekintetét. Mintha forró vashoz ért volna, Apollonia úgy rántotta el a kezét és pattant fel a székéről.

– Elnézést! Többet nem tudok segíteni – mondta a nő kimérten, miközben a bensőjéből feltörni készülő mondatot igyekezett visszagyűrni. Tudta, hogy nem mondhatja ki, de a mondat egyre erősebb lett, ereje vetekedett az ő akaraterejével. Eddig sosem származott jó abból, ha a rátörő megérzésére hallgatva megosztotta egy idegennel a jövőjére vonatkozó sugallatát. Támogatást jelentő szavait mindenki félreértette, ezért amikor csak tudta, elkerülte ezeket a nehéz helyzeteket. Most is küzdött, de kezdte felismerni, hogy feleslegesen.

A jósnő hirtelen hangulatváltozása miatt Sebastian értetlenkedve felemelkedett a székről. Még egyszer átsuhant a tekintete az asztalra kiterített lapokon.

– Köszönöm! Minden jót! – búcsúzott el a dermedten álló nőtől.

Amint Sebastian az ajtóhoz ért, Apollonia már nem bírta tovább magában tartani a megérzését.

– A betegséged fog utat mutatni!

A férfi kérdőn visszanézett rá.

– De egészséges vagyok – suttogta. Döbbent ijedtség hullámzott végig rajta, miközben jéghideggé vált az eddig biztonságot nyújtó kis helyiség légköre.

– A betegséged lesz a válasz – ismételte meg a nő határozottan, szinte már hipnotikusan.

– Miről beszélsz? – A fiatal férfit valami keserű, hideg érzés fojtogatta.

– Sajnálom! – Apollonia határozottsága elillant. – Ennél több információ nem jön. Ennyit kellett mondanom. – Visszahuppant a székre, a férfiről le nem véve a szemét. – Sajnálom!

Sebastian szó nélkül, sietősen húzta félre a könnyű ajtót, majd a függönyt. A sejtelmes és bizalmas légkört nyújtó benti félhomály után kellemetlenül érte a parkban villódzó fényözön.

Sebastian sápadt, menekülési útvonalat kereső lénye egyre nagyobb feszültséget váltott ki a felé közelítő barátaiból. Fiona jobbról, Dean balról lépett mellé. Aggódó tekintettel várták, hogy barátjuk végre megszólaljon.

– Minden rendben? – érdeklődött Fiona, bár maga is érezte, hogy ostoba kérdés hagyta el a száját. Utoljára akkor látták ilyennek, amikor elmesélte nekik, mit tett vele Sara.

– Le kell ülnöm… – Sebastian megindult a legközelebbi pad felé. A testvérek is mellé telepedtek, de jobb híján csak figyelték minden mozdulatát. Sebastian vékony arca még vékonyabbnak és beesettnek tűnt, szemei elesettséget sugároztak. Térdeire támaszkodva tenyerébe temette arcát. Belső remegését próbálta csillapítani, de gondolatai újra és újra felzaklatták.

A megszegett ígéret, Meggie, a bűntudata és a betegség jóslata, amit Apollonia előrevetített, teljesen maga alá gyűrte.

A szörnyű őrlődésre elméje megadta magát. Hirtelen ijesztően üresnek és érzéketlennek érezte magát. Ebben a zombi üzemmódban nézett fel.

– Mit…

Sebastian egy kézmozdulattal leállította Deant.

– Most nem szeretnék róla beszélni! Itt már mindent megnéztünk. Hazamegyek.

Felállva visszanézett a padon gubbasztó, két aggódó emberre, és újra visszatért belé az élet. Halvány mosolyra húzódtak ajkai. Ez a két ember a családja. Ők mindig, minden körülmények között vele voltak az elmúlt hét évben, és támogatták. Két év korkülönbség volt a testvérek között, de le sem tagadhatták rokonságukat. Szemük kékje most ugyanazt a tehetetlenséget sugározták rá.

– Semmi baj! Holnap beszélünk, oké? Gyertek át a Vikába délután!

Körbekémlelt. Szeme megakadt az éppen feléje közeledő Rodelen. Egy fejmozdulattal jelezte számára, hogy vége az esti programnak. A magas, szikár, öltönyös férfi megértette a jelet, megállt és bevárta Sebastiant. Együtt hagyták el a parkot.

Dean és Fiona egymásra néztek. Tudták, hogy másnapig nem tudnak semmit sem tenni. Sebastian önfejű és makacs volt, és ha valamit elhatározott, akkor az úgy is lett.

– Holnap – mondta Fiona a bátyjának, aki egyetértően bólintott.

2. fejezet

– Vége! – Sebastian megfáradtan hátradőlt sötétbe burkolózó dolgozószobája karosszékében. Csak nézett maga elé kifejezéstelen tekintettel. Végigpörgette fejében az elmúlt pár hónap eseményeit, amelyek ehhez a pillanathoz vezették.

Az Apolloniával való beszélgetés minden részletét – már amire emlékezett a sokkhatás miatt – elmesélte másnap a barátainak. Fiona és Dean először szóhoz sem jutottak, aztán egyszerre kezdték bizonygatni, hogy mekkora ostobaság az egész, és hogy nem hihet el egy szót sem belőle. Addig győzködték, amíg Sebastian is erre az elhatározásra jutott, ezért vidáman elmentek teniszezni.

Ugyanakkor éjszakánként nem hagyta nyugodni a betegség gondolata. Másfél hét múlva megelégelte az őrlődést. Felkereste az orvosát és megkérte, vizsgálja ki.

Aztán elkezdődött a tortúra, mert már az első vérvizsgálat nyugtalanító eredményeket hozott. A háziorvosa onkológushoz küldte. Pár nap múlva dr. Marshall közölte vele, hogy vastagbéldaganata van. Először fel sem tudta fogni a szavak értelmét, amit a vele szemben ülő fehér köpenyes férfi kimondott. Egy örökkévalóságnak tűnő pillanat után rekedten kérdezett rá a számára legfontosabb információra.

– Mennyi időm van hátra?

Most is kristálytisztán emlékezett arra a feszültségre, amit a válaszig átélt.

– Jelen pillanatban a helyzet megoldható műtéttel, kemoterápiával, de vannak még más hatásos eljárások is. – Az orvos csak beszélt és beszélt, de ő nem fogta fel egy szavát sem.

– Nem akarok műtétet, sem semmi egyebet. Mennyi? – Ellentmondást nem tűrve nézett az orvosra.

– Egy év. – Valahonnan nagyon messziről hallotta dr. Marshall hangját.

Az égvilágon minden kiürült a fejéből, élőhalottként lépett ki az iroda előtti folyosóra. A hely üresen kongott, akárcsak belülről ő maga. Szétnézett, és mérhetetlen keserűség fogta el.

Egyedül volt. Teljesen egyedül.

Két napig nem szólt senkihez, titokban tartotta a diagnózist. Majd összehívta azokat, akikkel együtt lakott a Vikában. Nancyt, a kedves Nancyt, aki a házvezetőnőn kívül az anyai szerepet látta el az életében. Valtont, Nancy férjét, a kertészt, aki olyan volt neki, mintha az ő csöndes, szerető apja lenne. Rodelt, aki a sofőre, a testőre, a barátja, a bizalmasa volt egy személyben. És természetesen Fionát és Deant is, legjobb barátait.

Egyszerre tudatta velük a kialakult helyzetet, mert úgy érezte, erre az egy alkalomra fel tudja magát készíteni, de többször nem fogja tudni kimondani a szavakat. Azonban a rámeredő üres tekinteteket látva rájött, hogy erre nem lehet felkészülni. Nem is várta meg, hogy mit reagálnak a hallottakra, egyszerűen bemenekült a dolgozószobájába, és végre hagyta, hogy a fájdalma az addig visszatartott könnyei által enyhüljön.

Tíz perc múlva Nancy jelent meg az ajtóban. Szó nélkül odasétált hozzá, megölelte őt. Meleg, szerető karjaiba zárta, úgy ringatta, mint egy kisgyereket. Ő pedig beleolvadt a megnyugtató ölelésbe. Az asszony süteményillata ellazította. Végre fel tudott sóhajtani.

Nancy két húsos tenyerébe fogta Sebastian arcát. Rettentő határozottan a szemébe nézett.

– Megoldjuk. Érted?! Megoldjuk, kedvesem!

Olyan erővel, elszántsággal mondta ezt neki, hogy Sebastian hitt minden szavának.

Nancy még azóta, két hónap elteltével is tartotta magát ahhoz, hogy meg lehet oldani a baját, de Sebastian már nem akart foglalkozni vele. Az orvosi eljárásokba nem egyezett bele. Hullámzott a kedélyállapota. Volt olyan pillanat, amikor engedte volna, de aztán újra elvetette az orvosok által javasolt lehetőségeket.

Minduntalan egy másfél évvel ezelőtti emléke akadályozta meg az orvosi beavatkozás vállalásában. Az akkori barátnője, Sara javaslatára elmentek meglátogatni az egyik, a nő által anyagilag támogatott kórházat. Az orvosok szívélyesen vezették végig őket az osztályokon. Bár Sebastian csendben ellenezte, de Sara figyelmen kívül hagyta a férfi kívánságát, így az onkológiai osztály engedélyezett részében is meglátogatták a betegeket. Sara részvéttel fordult minden beteghez, a családjában történt hasonló tragédia miatt. Sebastian viszont bármennyire is sajnálta a bajban lévőket, az az érzés járta át, hogy ő soha nem akar ilyen helyzetbe kerülni.

Azoknak a szenvedéssel és kilátástalansággal teli tekinteteknek az emléke billentette át minden alkalommal, amikor az orvosi beavatkozás mellett döntött volna.

Azok után, hogy a hozzá legközelebb állókkal tudatta az állapotát, Deannel egy hónapig járták a világot. A barátja idegeire ment, mert minden veszélyes sportot, tevékenységet kipróbált. Akkor dühös volt mindenre és mindenkire. Abban reménykedett, hogy egyszer nem lesz szerencséje és meghal. Nem egy nyomorult rák fogja elvinni az élők sorából, esküdött meg magának.

Ám Sebastian minden őrültséget túlélt, még csak meg sem karcolódott. Bungee jumping, vadvízi evezés, vízisíelés, siklóernyőzés, motorral és versenyautóval való száguldás. Mindenbe belekóstolt barátja támogatásával. Az adrenalinszintje az egeket verte, de a dühét és elkeseredettségét csak egy-egy önfeledt pillanata tudta száműzni.

Szegény Deant az őrületbe kergette abban az egy hónapban. A barátja még most is azt emlegette, hogy az alatt az idő alatt lett egy ősz hajtincse.

Egy különös megélése miatt hagyta abba a veszély keresését.

Életében először 5500 méter magasból ugrott tandemugrást.

Arra az élményre örökké emlékezni fog, ebben biztos volt.

Ott, szabadesés közben volt egy pillanat, amikor mindent elengedett. Ég és föld között lebegett, mégis zuhant a semmibe. Hirtelen minden értelmét vesztette. Minden lelki fájdalma, megbántottsága, vágya, félelme feloldódott benne, és nem maradt semmije a jelen pillanaton kívül.

Amint újra földet ért a lába, Dean hófehér ábrázattal lépett elé, mire Sebastian végre közölte:

– Hazamehetünk.

Hazatérve azonban újra letargiába esett, mert először csak kellemetlen, majd egyre inkább ijesztő fizikai tünetek jelentkeztek nála. Felhagyott minden üzleti tevékenységével, bezárkózott a dolgozószobájába. Elérhetetlen lett. Sem Nancy, sem Rodel nem tették szóvá állapotának romlását, pedig Sebastian biztos volt benne, hogy tudtak róla. Ráhagyták, és ezt tisztelte bennük.

Az őrült tombolás után két hétre Rodel lépett önkéntes száműzetésének helyszínéül szolgáló irodájába.

– Sebastian, látogatód érkezett – jelentette a férfi kedvesen, de határozottan.

– Nem fogadok senkit – érkezett a megtört válasz.

– Tudom, de őt kellene! – Ellentmondást nem tűrő hangja miatt Sebastian kérdőn felnézett. Bólintással jelezte beleegyezését, mert teljesen megbízott Rodel értékítéletében.

Kíváncsian várta a belépő személyt, ám dühösen pattant fel karosszékéből, amikor felismerte őt. Apollonia állt meg előtte. A nő először félénken összefonta ujjait maga előtt, majd gondolt egyet. Kihúzta magát, határozottan nézett szembe a haragos férfivel.

– Remélem, most boldog vagy – szűrte a fogai között a szavakat Sebastian.

– Tudom, hogy beteg vagy, de nem én tettelek azzá! Már az voltál, amikor eljöttél hozzám. Nem akartam, de ki kellett mondanom! Muszáj volt hallanod!

– És most? Most mivel átkozol meg? – Gorombasága még önmagát is meglepte.

Apolloniát a kíméletlen szavak nem bántották meg, megtörhetetlen elszántsággal nézett szembe a férfivel.

Sebastian hirtelen meglátta, hogy egy gyönyörű, fiatal nő áll előtte, és nem maga az ördög. Kissé elszégyellte magát, de csak magában.

– Nem átkoztalak meg sosem – szögezte le kezdésnek Apollonia. – Amikor megtudtam, hogy visszavonultál a közélettől, sejettem, miért. Bűntudatom támadt. Igen. Csakhogy nem én okoztam a bajod! Többet látok és érzek, mint az átlagemberek, ezért vagyok jó a szakmámban. Ha tehetem, nem szoktam belemenni ehhez hasonló helyzetekbe, de neked hallanod kellett azokat a szavakat. Viszont tudom, hogy most segíthetek, illetve irányt mutathatok neked! Volt egy látomásom veled kapcsolatban pár napja. – Sebastian felmordult. – Rosszul értelmezed a hallottakat, ezért vagy mérges rám, de sajnos én nem gondolkodhatok helyetted, csak az információt oszthatom meg, amivel majd belátásod szerint gazdálkodsz. Tehát – kezdett bele Apollonia látomása kifejtésébe még mindig állva –, a kunyhómba léptél vidáman, energikusan, egészségesen, tele fénnyel. Meglepődött csodálattal figyeltem azt az energiát, amit hoztál. „Meggyógyultál?” kérdeztem, mire azt válaszoltad, hogy igen. Így folytattad: elajándékoztam a fél vagyonom, és megleltem a megoldást. Egészséges vagyok és boldog. – Apollonia várt, de nem kapott semmilyen reakciót az elhangzottakra. – Ennyi volt az egész – zárta a beszámolóját.

– Mit akarsz ezzel mondani?! Miért kell rébuszokban beszélned? – Értetlenséggel és dühösen dobta le magát a férfi a mögötte lévő székbe.

– Hát nem érted?! A látomásomban te magad mondtad el nekem a megfejtést! Ajándékozz, hogy megtaláld a megoldást minden gondodra! – A nő reménykedve figyelte a férfit, mert ennél jobb hírrel nem is jöhetett volna. Legalábbis ő így gondolta.

Ezzel szemben Sebastian dühöngve pattant fel az előbb elfoglalt helyéről.

– Te kétszínű! Azt is megmondod, kinek adjam? Ha? Talán neked?! – Sebastian tajtékzott a dühtől.

– Nem! Nekem egy petákod sem kell! – Még a kezét is feltette elutasítóan. – Én csak az üzenetet hoztam, mert a lelkiismeretem nem bírta volna el, ha azért halsz meg idő előtt, mert én gyáva voltam elmondani. Nem tudom, kinek add és hogyan, csak azt, hogy a felét. Akkor kapod meg azt, amire vágysz! Én megtettem a kötelességem. Ettől a perctől rajtad múlik, hogy élsz-e a lehetőséggel és az információval, vagy sem! Isten áldjon!

Apollonia olyan sebesen hagyta el a szobát, amilyen gyorsan csak tudta. Rodelnek biccentett köszönésképpen, és már be is ült a rá váró taxiba.

Mivel Sebastian hangosan szitkozódott, ezért Rodel, de még a konyhából Nancy is beszaladt hozzá. Sosem látták még olyan állapotban a fiatal férfit, mint abban a pár percben. Teljesen kifordult önmagából.

Majd, ahogy az íróasztallámpa padlóhoz vágásával kiadta az utolsó csepp dühét is, az összetört üvegdarabokat nézve elmesélte, amit Apolloniától hallott.

– Akkor tedd meg! – Állt elé Nancy komoly tekintettel.

Sebastian leblokkolt, mert erre a fejleményre nem számított.

– Tessék? – Rámeredt az asszonyra, mintha annak hirtelen két feje nőtt volna.

– Ha ez az ára, hogy életben maradj és boldog légy, akkor tedd meg! Ajándékozd el!

Sebastian még a fülét is megnyomkodta, hogy jól hallotta-e annak a Nancynek a hangját, akit már négy éve egy bölcsen gondolkodó asszonynak ismert meg.

Aznap még sokat vitáztak ezen, de Nancy nem engedett. Folyamatosan azt mondogatta: „Tedd meg!”

Másnap délután Sebastian sötét magányában megfontolta az egészet. Eddig belemenekült a fizikai szenvedésébe, mert nem akart szembenézni a végzetével. Azonban Apollónia kidurrantotta ezt a buborékot, és ráébresztette, hogy rendelkeznie kell a vagyona felett. És ha már így alakult, kérdés nélkül meg is kapta a választ arra, mit kezdjen a pénze felével.

Arra a végkövetkeztetésre jutott, hogy a túlvilágon úgysem veszi semmi hasznát az értékeinek, ellenben ha elajándékozza, könnyebbé teheti más emberek életét. Még ebben a reménytelen állapotában is kis elégedettséggel töltötte el ez a gondolat. Azonban hamar elkomorodott. A családja jutott eszébe. Legszívesebben velük osztotta volna meg minden megszerzett javát, de pontosan tudta, hogy nem fogadnák el, ezért olyan embereket kellett keresnie, akik szívesen vették a segítségnyújtást. Listáján bőven akadtak alapítványok, szervezetek, akikkel már eddig is találkozott, és tudta, hogy szükségük van minden támogatásra, azonban az elsők között fogadott családtagjai szerepeltek: Nancy, Valton és Rodel.

A kiszámolt összeg maradékát egy különös ötlettel ajándékozta el. Találomra keresett huszonkét címet, ahová csekk formájában tízezer-tízezer dollárt szándékozott elküldeni.

Itt sorakozott előtte az asztalon a huszonkét boríték, bennük a kitöltött csekkel és egy kis kártyával.

„Tisztelt Címzett! Kérem, fogadja el ajándékként a mellékelt csekket minden kötelezettség nélkül! Remélem, segíteni fogja Önt és családját! A legjobbakat kívánva: Sebastian V.”

Azonban a huszonkettedik boríték tartalma különbözött a többitől. A legutolsó csekk megírásánál szándékosan egy nullával többet írt. Ily módon a Nancy által megcímzett boríték gazdájának százezer dollár üti a markát.

Hátradőlve figyelte a borítékhalmot, amelyet másnap Rodel kézbesít majd minden címzettnek.

– Vége. Megtettem. Ennyi volt.

Megállapítását a lemondás ihlette. Talán ennek megerősítésére belenyilallt a fájdalom a hasába. Kétrét görnyedt. A lélegzetvételeire koncentrálva igyekezett túlélni a szörnyű fájdalmat.

Rodel a konyha egy kiszögellésében kialakított négyszemélyes étkezőasztalnál ült. Valtonnal beszélgetett, amikor Sebastian belépett. Mindketten egyszerre kapták tekintetüket a belépőre. Azonnal látták a fiatal férfin, hogy rosszullét gyötörte nem is olyan régen. A szemében még ott bujkált a fájdalom okozta hideg csillogás, merev járása is erről árulkodott.

Sebastian az asztalhoz lépett. Gondosan egymásra helyezve Rodel elé rakta a lezárt borítékokat.

– Kész vagyok! – Majd választ sem várva ugyanazzal a lendülettel kilépett a legközelebbi erkélyajtón. A balkonról a kertbe sétált a két férfi szomorú tekintete által követve.

3. fejezet

Már két órája egy forró fürdőről álmodott, amely egyedülléttel és csendes pihenéssel kecsegtette a nap lezárásaként. Tiszta őrültek háza volt az étteremben. Nem csoda, hiszen ez az utolsó napja a megyei golfversenynek. Melanie már maga mögött tudhatta aznapi kötelezettségét, ellenben édesanyja még mindig a golfpálya éttermébe betérő vendégeket szolgálta ki.

A montanai Polson Bay golfpálya a Flathead-tó déli végénél csodás kilátással a vízre mindig sok játékost vonzott, de a három napos megyei verseny miatt megduplázódott a forgalom mind a pályán, mind az étteremben. Ezért aztán Mick, a séf úgy dolgoztatta őket, mint egy rabszolgahajcsár. Melanie elmosolyodott a konyhai eseményekre visszagondolva. A magas, nyurga séf szinte egy perc szünetet sem engedélyezett munka közben. Nagyon keményen fogta őket, de mindannyian tudták, hogy ebben a pörgős időszakban szükség van erre.

A férfi remek séf, és még jobb ember volt. Megnyugtató energiákat sugárzott magából még akkor is, amikor a feje tetején állt az egész konyha. Melanie ezért szeretett ott lenni, és valószínűleg ez kedveltette meg vele a konyhaművészetet is.

Melanie-nak huszonhét évesen több állása is volt már. Leginkább olyanok, amelyekben nem kellett emberekkel érintkeznie. Ám mind közül ezt a mostanit tudta a legközelebb magához. Amikor édesanyja beajánlotta Mickhez, mert az adminisztrátori helyét vissza kellett adnia a szülési szabadságáról visszatérő Lindának, nem gondolta, hogy egy ilyen pörgős, emberekkel teli helyen jól fogja érezni magát.

Egy év alatt sok tudást magába szívott a főzés tudományával kapcsolatban Mick támogatásának köszönhetően. Otthon a családja szívesen fogadta Melanie újonnan kialakult érdeklődését, azonban a számára legfontosabb tapasztalata a kollégáival kialakított kellemes kapcsolat lett.

Még lehet rajta csiszolni, de már magamhoz képest egész jó vagyok a kapcsolatépítésben, gondolta Melanie, amíg leparkolt öreg családi autójukkal a lakásuk előtti üres helyre. Gondolataiba merülve szelte át a sorház kis előkertjét. Verandájukra fellépve vette észre a szomszédos teraszon üldögélő idős hölgyet. Kedves mosollyal köszöntötte a friss levegőn virágcsokrokat kötő Amyt.

Biztos a lánya kérte meg, hogy egy általa szervezett esküvőre kössön asztali dísznek szánt kis csokrokat ezekből az illatos levendulákból.

Melanie mélyen magába szívta a megnyugtató virágillattal dúsított levegőt.

– Melanie! – Az idős hölgy arca felragyogott a kedves ismerősre. – Te is hazaértél?

Alaposan végigmérte a tőle három méterre álló lányt. Melanie középmagas termete és formás alkata igazán szép lánnyá tette őt. Hosszú, világosbarna haja finom vonású, kedves arcot keretezett, barna szeme – az asszony örömére – az elmúlt években boldogan csillogott végre.

Most egy kicsit nyúzottnak tűnik ugyan a lány, de ez még rendben van, állapította meg magában az idős hölgy.

– A húgod olyan furcsán viselkedett egész délután. Ugye nincsen semmi baj otthon? – érdeklődött őszinte aggodalommal, mert szerette a mellette lakó család minden tagját. Születésük óta ismerte a két leányt. Sokszor ő vigyázott rájuk, ha a szüleiknek távol kellett maradniuk a munkájuk miatt.

Melanie meglepődött a hallottakon. A lakásuk felé sandított.

– Nem tudok semmiről, de ezek után jobb lesz, ha sietek!

Ruganyos léptekkel belépett a ház aprócska előterébe. Már hallotta is húga hangját, ami valóban ijesztőnek hatott.

– Mona! – szólította meg, miközben a hangok irányába haladt. – Ugye, minden rendben van ve…

Elakadt a hangja az elé táruló látványra.

Egy Melanie-nál vékonyabb, fiatalabb, de ugyanolyan barna hajú és fénylően barna szemű lány ült a nappali kanapéján egy halom szétdobált bankjegy között.

Melanie tátott szájjal lépett közelebb. Nem találta a szavakat. Milyen szavakat? Először még az a gondolat is átfutott a fején, hogy rossz házba lépett be. De mégiscsak a húga ült ott. Egy rakás papírpénzzel körbevéve!

Mona azonnal felpattant. A kezében szorongatott papírköteggel a nővére elé állva hadonászott és magyarázott. Izgatottsága kézzel tapintható volt.

– Melanie! Gazdagok vagyunk! Nézd! A postaládában találtam! Istenem! Én csak elvittem a bankba, hogy igazi-e, és erre azt kérdezték tőlem, kiveszem-e a pénzt. Hát kivettem. Mindet! Százezret. Érted?

Megrázta elképedt nővére vállát csillogó szemekkel.

– Mi volt a postaládában? – Melanie lassan kezdte összeszedni magát.

– Egy csekk. Százezer dollárról – közölte Mona, azzal megszállottan keresgélni kezdett a bankjegyek között. Örömittas kiáltással emelt fel egy papírdarabkát. – Nézd! Ez volt még mellette a borítékban.

Átnyújtotta a lapot és visszatért a kanapéhoz, miközben azt dalolgatta, hogy gazdagok vagyunk.

Melanie rápillantott a lapra. Gyönyörű, kerek betűkkel íródott a szöveg, csak az aláírás különbözött a többitől. Hangosan olvasni kezdte. Megrökönyödésére Mona szóról szóra vele együtt szavalta a levélke tartalmát.

– Tisztelt címzett! Kérem, fogadja el ajándékként a mellékelt csekket minden kötelezettség nélkül! Remélem, segíteni fogja önt és családját! A legjobbakat kívánva, Sebastian V.

– Igen, segíti! De még mennyire segíti! – Mona eksztatikus állapotban szökdécselt a nappali bútorai között, a begyűjtött, értékes papírdarabokat egyesével feldobálva.

Melanie-nak még vagy háromszor el kellett olvasnia, hogy biztos legyen benne, valóban jól értelmezte-e a sorokat. Végül lerogyott a kanapéra Mona mellé. A kezébe kezdte gyűjtögetni a bankjegyeket, szépen egymásra fektetve.

– Hugi! – suttogta. – Gazdagok vagyunk! – állapította meg, és a boldogságtól már neki is fülig ért a szája.

Fél óra múlva Bob Levine mit sem sejtve engedte előre szeretett feleségét, Sheront a házuk bejárati ajtajában. Hirtelen megtorpantak, mert Mona lányuk bolond vigyorral sietett eléjük.

– Drágám! – Sheron kérdő tekintettel tette puha tenyerét lánya kipirult arcára. – Minden rendben?

Mona egy szó nélkül karon ragadta szüleit. A konyha felé vontatta a tiltakozó párt, majd gyorsan beslisszolt előttük a helyiségbe. Visszafordulva kíváncsian figyelte reakcióikat.

Sheron kerekre nyílt szemmel az ajkához kapta jobb tenyerét, míg Bob tátott szájjal ledermedt.

A konyha közepén Melanie két kézzel támasztotta az étkezőasztalt, amelynek juharfa burkolatán egy kupacban annyi pénz állt, amennyit eddig sosem látott még sem a ház, sem a jelenlévők.

Bár így, rendezett formában nem is tűnt olyan hatalmas mennyiségnek, mint szétdobálva a nappaliban, állapította meg Mona negyed órája.

– Mi a… – Bob közelebb lépett. Kezébe fogta a két köteg közül a vastagabbat. – Honnan szereztétek? – Hol az egyik, hol a másik lányára tekintett, barna tekintete a választ várta.

Először Melanie foglalt helyet az értékes asztalnál, majd Mona és Bob is követte a példáját, de Sheron csak nagyon lassan mert közeledni. Minden lépését úgy tette meg, mintha egy rossz mozdulatával megszűnne élete egyik legszebb varázslata. Végül sikerült a férje mellé ülnie, és elképedten hallgatta Mona előadását a pénz történetéről.

– Lányok! Mihez kezdjünk most ezzel a pénzzel? – érdeklődött Bob az elhangzottak után, miközben újra az asztalukat ékesítő pénzkötegre sandított. Egy részét újra a kezébe vette, és már sokadszorra végigpörgette az ujjai között. Élvezte a bankjegyek érintését ujjai hegyén. Ennyi pénzt egyszerre még sajnos sosem látott, pláne nem tudhatta magáénak. Itt volt az alkalom, hogy kiélvezze a helyzetet. Meg is tette nagy örömmel.

– Menjünk el nyaralni! Hagyjuk itt a várost! Lássunk világot! Utazzunk! – Pattant fel Mona úgy, mint egy bolha. Hosszú, kecses kezeit széttárta, hogy át tudja ölelni az egész Föld bolygót. Mindenki örömmel mosolygott a lelkes lányon, mert tőle más ötletet nem is vártak. Az ő álma a világ felfedezése volt, amelybe csak néha-néha kóstolhatott bele, anyai nagynénje által.

– Mi lenne, ha a megtakarított pénzünket is hozzáadnánk, és elköltöznénk abba a kertes házacskába, amit kinéztünk magunknak? – Sheron letette az asztalra az imént elkészült teáját. Hátulról átkarolta férje vállát és szeretettel hozzábújt. – Olyan rég álmodozunk róla! – sóhajtotta, míg egy cuppanós csókot nyomott Bob borostás, vékony arcára, majd reménykedő szemekkel nézett párja melegbarna tekintetébe.

– Oh, ez is egy remek ötlet! – Bob bólintott és elmosolyodott a kellemes gondolatra, majd idősebbik lányán maradt a tekintete. – Melanie? Neked mi jár a fejedben?

A megkérdezett lány sandán Monára tekintett, aki kissé borús tekintettel figyelte őt. Melanie nem szívesen osztotta meg gondolatit, mert félt a húga reakciójától. Nem véletlenül. Az asztal közepére szegezett tekintettel halkan válaszolta meg a számára feltett kérdést.

– Szerintem fektessük be! Nézzünk utána, milyen módon tudnánk kamatoztatni! Így lenne egy újabb bevételi forrásunk azután is, amikorra elfogy a pénz. Vagyis így nem fogyna el sohasem!

Felnézett. Mona immár szúrós tekintetére kényszeredetten elmosolyodott.

– Sosem fogok eljutni sehová! – fakadt ki hirtelen a kisebbik lány.

– De igen! – Melanie erélyesebben válaszolt, mert mélyen érintette húga elkeseredése. – Csak még várnod kellene egy kicsit – magyarázta szelíden, hogy megnyugtassa.

– Neked fogalmad sincs, én hogyan érzek! – Monát már a csalódottság és tehetetlenség sírása kerülgette. – Neked jó itt! Nem akarsz többet látni! – vehemensen vádolta nővérét.

– Tudod, hogy miért. – Melanie szomorúan leejtette a fejét. Barna tincsei előrelódultak, eltakarták arcát. – De azért én is kíváncsi vagyok.

– Persze! – dobta oda a szót Mona, mintha nem is a testvérével beszélt volna, hanem egy utolsó senkivel. Dühösen elviharzott, majd egy ajtó becsapódását hallották.

Melanie összerezzent a csattanó hangra.

Sheron gyengéden megérintette nagyobbik lánya kézfejét.

– Igazad van a pénzt illetően! Mona is érzi, ezért szomorodott el. Tudod, hogy mindig drámázik, aztán később megbékél.

Melanie kedvesen édesanyjára mosolygott, aki anyai ölelésbe vonta elsőszülött lányát.

– Köszönöm! – Melanie átadta magát édesanyja tiszta szeretetének. Mérhetetlen hála és szeretet áradt belőle szülei felé, mert ők elfogadták annak, aki. Persze Mona is elfogadta, csak hirtelen haragú temperamentuma miatt nem mindig azt érzékeltette nővérével.

Melanie élete húszéves koráig tragédiaként telt. Félt emberek között lenni, mindig rettentően fáradtan, enerváltan tért haza. Az otthon biztonságán kívül valahogy mindig veszélyben érezte magát, és ezzel az érzéssel nem tudott mit kezdeni. Sokszor voltak olyan fizikai tünetei, amiknek semmiféle orvosi alapját sem találták. Legalábbis a doktorok nem tudták diagnosztizálni az állapotát, ezért pszichés problémákra gyanakodtak. Több pszichológusnál is megfordultak, de mélyreható változásokat nem sikerült elérniük az ő segítségükkel sem.

Diákéveit visszahúzódva, szinte szellemként töltötte. Nem voltak barátai, mert mindenkit elkerült. A középiskola első évében pánikrohamok alakultak ki nála, ezért gyógyszerek szedésére kényszerítették. Fél év után azonban a szülei megelégelték, hogy a pirulák egy tompult, élettelen lánnyá tették őt, ezért felkutattak egy olyan orvost, aki segített Melanie-nak leállni a tablettákkal. Magántanulóvá vált. A vizsgákat ugyan letette, de többé egy iskola közelébe sem ment. Sheron és Bob tehetetlenül nézték lányuk remete életét. Nem kényszerítették semmire, csak bíztak benne, hogy egyszer megoldódik ez az áldatlan állapot.

A gyötrelmes évek alatt Melanie megfigyelte, hogy sokszor tapasztalt számára érthetetlen érzéseket és fizikai tüneteket. Olyanokat, amelyeket a körülötte lévő emberek éreztek. Meglepetésként érte ez a felismerés, de az okát mindaddig nem tudta meg, amíg nem találkozott Chrissy Morgennel.

A középkorú nővel való megismerkedése meglepő, de egyben felszabadító is volt Melanie számára. A húszéves lány félve lépett be Chrissy egyszerű, de otthonosan berendezett szobájába. Az asszony minden szó és kérés nélkül megfogta a kezeit, és csak figyelte őt bölcs tekintettel. Melanie-t meglepte, hogy ennek a számára idegen nőnek az érintése nem váltott ki benne kellemetlen érzéseket, ellentétben majdnem minden másik emberével. Éppen ellenkezőleg! Valami különös nyugodtság járta át. Szerette ezt az új érzést.

– Te energiaműves vagy – világosította fel Chrissy, majd szerető gondoskodással megismertette Melanie-t a képességeivel.

Az azóta eltelt hét évben Melanie előtt kitárult egy új élet, amelyet imádott. Bár lassan haladt az önismeret útján, sok megtorpanással és újrakezdéssel is járt a folyamat, ám végül megtanulta irányítani és kezelni az őt körülvevő energiákat. Már nem bújt el a szobájában, és nem kellett elvonulnia az emberek elől, mert megismerte önmagát és önnön működését.

Azonban még most is akadtak olyan helyzetek, amelyek megmutatták számára, hogy még nem teljesedett ki, hogy van még mit tanulnia.

Az első húsz évében kerülte a konfliktusokat, mert a legapróbb feszült helyzetben is tehetetlen fáradtság lett úrrá rajta. Önismereti útját járva azonban felismerte a kritikus pontokat. Már bele mert állni a kellemetlen helyzetekbe is, de ha a húgával való legapróbb vitáról volt szó, nem igazán tudott napirendre térni lesújtó érzelmei miatt. Az összetűzéseik javarészt abból adódtak, hogy bár Melanie mindent megtett, hogy emberi életet tudjon élni, az utazásokhoz kapcsolódó ellenérzéseire és kellemetlenségeire eddig még nem tudott megfelelő megoldást találni. Mivel Monának szíve vágya volt utazgatni, ez az ellentét többször napirendre került közöttük.

ღ ღ ღ

Mona elvonulása után édesapjuk felhívta a bankban dolgozó egyik ismerősét, aki bizton állította, hogy a csekk valódi, és Mona teljesen jogosan vette ki a teljes összeget.

Melanie a főzést követő edénytisztításnak gyürkőzött neki édesanyja társaságában, amikor Mona visszatért. Melanie hálásan fogadta húga őszinte bocsánatkérését, de érzékelte, hogy maradt még testvérében neheztelés a témával kapcsolatban.

Sheron kérésére újra összeültek a nappaliban, és addig nem engedett senkit sem távozni, amíg megtárgyalták a kialakult helyzet adta lehetőségeket, és döntésre nem jutottak. Mona még egy kicsit trükközött, hogy az ő elképzelése valósuljon meg, de a próbálkozás után belátta, hogy hosszabb távon a nővérének van igaza. Végeredményként a családi kupaktanács egyöntetűen a befektetési ötletet szavazta meg.

Az érzelmekben dús este után Melanie örült, hogy visszavonulhatott kis, egyszerű szobájába, és azzal a kérdéssel foglalkozhatott, ami a legjobban érdekelte.

A hangulatos szobácska asztalánál ülve a kezébe fogta az üzenetet hordozó kis papírlapot. A kétfajta írást tanulmányozta. A szöveg legjavát egy nő írta, ezt teljesen biztosan érzékelte. A szép kerek betűk, az összekötések egyszerűen nem születhettek mástól. Ráadásul Melanie azt is érzékelte, hogy ez a nő nagy szeretettel vetette papírra a kívánságokat.

Az aláírás már más volt. Megigézte a név, a belőle áradó energiák vonzották és taszították egyszerre. Ujjbegyeivel végigsimította a papíron kacskaringózó toll vonalát.

– Ki vagy te, Sebastian V? – tette fel elmerengve, félhangosan a kérdést.

Jobb ötlet híján az internetet hívta segítségül, és nekifogott a titokzatos Sebastian V. felkutatásának. Sok névvel találkozott, de az ő Sebastianjára még nem talált rá. Érezte, hogy azonnal meg fogja ismerni, ha meglátja.

– Sebastian Villar, Sebastian Vernon, Sebastian Valdez, Vance, Valis, Van Dyk. Híresek, de nem ők azok.

Abban ugyanis biztos volt, hogy egy nagyhírű embert kell keresnie. Elképzelése szerint egy hétköznapi ember nem adott volna ennyi pénzt ismeretlenül senkinek.

A szokásos esti rutinjához képest már igen későn kapcsolta ki a gépét, kissé csalódottan.

Nehezen jött álom a szemére, mert folyamatosan a titokzatos férfin gondolkodott. Próbálta beazonosítani az érzelmeit, amelyek a kis levélke kézhez vétele óta folyamatosan kísértették.

Mostanáig nem volt teljesen tudatában, hogy egy kézírás alapján is kialakulnak benyomásai az írás alkotójáról. Sebastian aláírásából azonban igen változatos érzelmek bukkantak fel benne. Legelsőre megbabonázta a névből áradó határozottság, erő, ugyanakkor az üres szomorúság is helyet kapott mellettük. Azonban volt még valami más is, ami olyan halványan, olyan csendben lüktetett benne, hogy nem tudta sem felerősíteni, sem felismerni, mi lehetett az.

Reggel csak egy legyintéssel terelte el édesanyja érdeklődését a kialvatlanságával kapcsolatban. Gyorsan hagyta el a szülői házat, reménykedve abban, hogy majd az étteremben lefoglalják az aznapi kihívások, és elmenekülhet egy kis időre a benne kavargó, magukat meg nem mutató érzelmeitől. Bár az egész napja az előzőhöz hasonlóan forgalmasan telt, mégis mindig ott motoszkált elméje egy kis eldugott szegletében a rá váró titok és a megoldatlansága.

Eddigi sikertelen kutatása a férfi után új taktikát kívánt. Ugyan még mindig a világhálón, de más módon folytatta a keresést.

„Nagy értékű adományozás” – írta a keresőbe. Pillanatok múlva jöttek is a találatok. Véletlenszerűen rákattintott az ötödik bejegyzésre.

„Sebastian Vitale nagy értékű adománya a legjobbkor jött az óvodának” – szólt a cikk szalagcíme.

– Hogy? – Melanie bőre bizseregni kezdett, izgatottság hulláma vonult végig egész testén. Még nem látott, olvasott semmi mást, de már tudta, hogy ezt az embert keresi.

„A napokban Sebastian Vitale hatalmas összeggel járult hozzá az épület felújításához. Ez nagyban felgyorsítja a munkálatokat, így sokkal hamarabb birtokba vehetik a gyermekek az új, modernizált óvodát – nyilatkozta az intézmény vezetője.”

Nem is olvasta tovább Melanie. Egy új lapon Sebastian Vitale nevére keresett rá. Több évre visszamenőleg sok cikk és oldal foglalkozott a nem mindennapi fiatalemberrel.

„Üzletember… a 30 év alattiak listáján az ötödik leggazdagabb… több cégben is érdekelt... vagyona egy milliárd feletti… az utóbbi időben visszavonult a közélettől... hatalmas adományt köszönhetnek az idősek Sebastian Vitalenak…”

Melanie egy videómegosztó csatornán is rátalált a férfire, ugyan nem a saját neve alatt, hanem Fiona Carter által megemlítve. A videók többsége utazásos jelleggel bepillantást nyújtott az amerikai földrész távoli tájaira, életére. A Három fiatal felfedezi Amerikát című lejátszási lista alatt szinte átláthatatlan sok videó készült a kalandjaikról. Sebastian, egy Dean nevű másik férfi és egy nő, Fiona voltak a videók főszereplői. A Sebastianról készült képek, amikkel eddig találkozott Melanie, a jólfésült, elegáns üzletembert mutatták meg, a kisfilmekben azonban egy teljesen más arcát ismerhette meg. A férfi csapzott barna haja, napsütötte barna bőre, életteli kacagása, néha már vakmerőséggel párosuló bátorsága teljesen levette a lábáról a nőnemű nézőközönséget, ebben biztos volt. Egyre több felvételt nézett meg, és egyre jobban meg akarta ismerni ezt az embert!

Kideríteni, hogy hol lakik, még nehezebb feladatnak bizonyult, mint rátalálni magára a férfire. Sebastian ugyan megmutatta magát a világnak, de a magánéletét titok övezte.

Melanie-nak több órájába és rengeteg hívásába került, amire megszerzett egy sikerrel kecsegtető telefonszámot.

Izgatottan tárcsázott. Ajkát kissé beharapva várta, kivel fog beszélni.

– Nancy Denner, tessék! – Egy kedves, idősebb hölgy hangját közvetítette felé a telefon.

A hangra felkapta fejét a kezében tartott, telefonszámokat tartalmazó jegyzetfüzetről.

– Üdvözlöm! Remélem, jó számot hívtam! Melanie Levine vagyok, és Sebastian Vitaleval szeretnék beszélni.

A vonal túlsó végén hatalmas csend támadt, csak a légvételek halk hangjából tudta Melanie, hogy nem szakadt meg a vonal.

– Halló! – Próbálta beszédre ösztökélni beszélgetőpartnerét.

– Miért szeretne vele beszélni? – A hang kimérten szólt, azonban Melanie kíváncsiságot is felfedezni vélt benne.

– Pénzt kaptunk tőle, és szeretném neki megköszönni. Személyesen, ha lehetne.

– Valamilyen alapítványtól, vagy intézménytől hív? – puhatolózott a hölgy.

– Nem. Magánemberként beszélek. Borítékban kaptuk a csekket.

– Istenem! – Ebből az egy szóból még telefonon keresztül is átsugárzott a hirtelen felszínre tört hála energiája. – Személyesen eljönne megköszönni? – vidult fel az asszony.

– Igen, ha lehetséges. Nagyon hálásak vagyunk a segítségért.

– Ez csodálatos! Mikorra tud ideérni? – Izgatottság vibrált az ismeretlen nő hangjában.

– Nem tudom, hogy hová kellene mennem.

– Oh! Colorado, Evergreen, Magaslati utca. Nos?

– Colorado? – A hely hallatán megütközött Melanie, de mielőtt teljesen kétségbe esett volna, inkább rávágta. – Holnapután odaérek.

– Rendben! Jó utat kívánok! Várjuk! – Ujjongott a hölgy, és már le is tette a telefont.

– Köszönöm! Hát ez nagyon furcsa volt.

Melanie a vonal bontása után is a kezében tartotta a telefont, elgondolkozva bámulta a képernyője színekben pompázó, absztrakt hátterét. Váratlanul megszólalt mögötte valaki.

– Micsoda?

Melanie ijedtében ugrott egyet. Szívére tett kézzel fordult húga felé.

– Megtaláltam Sebastian Vitalet. Legalábbis azt hiszem.

– Vele beszéltél? – Mona izgatottsága a magaslatokba szökött, mert ő is látta a Sebastiannal készült videókat, és nem rejtette véka alá a véleményét a srácokról. – Ugye szexi hangja volt? – Próbálta kihúzni nővéréből a számára legfontosabb információt.

– Nem vele beszéltem, hanem egy hölggyel, aki nagyon furcsán viselkedett. Viszont megadott egy címet. – Melanie nyelt egy nagyot. – Coloradóban.

– Istenem! Colorado! Imádom! Mikor indulunk? Ugye veled mehetek? – Mona gesztenyebarna szeme izzott az áhított kaland reményében.

– Mona! Imádlak, de most adj nekem egy kis időt! Bele sem gondoltam, hogy akár több száz kilométerre kell utaznom.

Melanie kétségbeesett tekintete felélesztette Monában a nővérét védelmező énjét.

– Figyelj! – Mona magához képest is nagyon komollyá vált. – Coloradóban is ugyanolyan emberek élnek, mint nálunk. Ha itt meg tudod oldani a dolgokat, akkor ott is. Nem igaz?

Ahogy Melanie jobban belegondolt, igazat adott húgának.

De mégis…

– Tudod, hogy Monica nagynénénkkel már jártam egyszer Denver közelében – mondta Mona szinte mellékesen. – Lehet, hogy könnyebb lenne, ha elkísérnélek.

Monicát, édesanyjuk nővérét hasonló habitussal áldotta meg az ég, mint Monát, ezért akadtak időszakok, amikor kettesben ugrottak fejest a világ felfedezésébe. Leginkább az USA északi államaiban barangoltak. Coloradóban egy éve jártak, és hatalmas élményekkel tértek haza.

Valóban könnyebb és megnyugtatóbb lenne, ha Monával ketten mennénk, gondolta Melanie.

Húga reménykedő arcára nézett, azonban azt mondta ki, ami a félelmei ellenére is ott kavargott benne.

– Szeretném, hogy együtt menjünk. Nagyon szeretném! De valami miatt azt érzem – mondta, miközben a szívére tette kezét, – hogy ezt egyedül kell elintéznem.

Mona bizakodó tekintetében kíváncsiság csillant fel. Pár pillanatig némán tanulmányozta nővérét, aztán felsóhajtott.

– Ismerem ezt a tekintetet! Pont úgy nézel, mint amikor még magad sem tudod, miért, de meg kell tenned valamit, aztán a végén kiderül, hogy jól döntöttél. Maradok. Apa így is frászt fog kapni aggódásában. Meg tudod oldani!

Biztatása jeléül magához ölelte meghatódott nővérét.

4. fejezet

Már negyedórája kacskaringóztak a hegyi utakon. Amióta kiértek a városból, nagyjából összefüggő fenyőerdő vette át az uralmat a tájon. Messziről megpillantottak egy-két épületet a fák sűrűjéből kikandikálva, de útbaigazító táblák hiányában Melanie már aggódni kezdett.

– Biztos, hogy erre kell menni? – Előrehajolt, hogy a taxisofőr jól hallja őt.

– Nézze! Erre mutatja a GPS. – A középkorú, megtermett, bajszos férfi fejével a műszerfal felé intett.

Ugyan Melanie is látta, hogy jó címet adott meg a sofőr, ráadásul érzékelte a férfi energiáit, ezért tudta, hogy nem kell miatta aggódnia, de ott motoszkált benne a kérdés, hogy mi van, ha mégiscsak eltévedtek.

Lehet, hogy jó lett volna, ha Mona is eljön, sóhajtotta magában, de már nem volt mit tennie. Testvére otthon maradt, mert ő erre kérte.

Öt perc múlva letértek a főútról egy bekötőútra. A fenyők között kopár sziklák, itt-ott gyérebb aljnövényzet gyűjtötte be az éltető május eleji napsugarakat. Az esti kitartó esőzés illata még mindig friss energiával lengte be az örökzöld erdőt.

Hamarosan egy tekintélyes kapu állta útjukat. Egy masszív, erős vasrudakból álló szerkezet, mely egyértelműen jelezte, hogy nem tartanak igényt a látogatókra a mögötte lakók. Melanie-nak ki kellett szállnia a járműből, hogy a kaputelefont használhassa.

– Úgy tűnik, az illető nem szereti az idegeneket – állapította meg a sofőr, miközben a nő elsétált az autó mellett.

A városhoz képest itt jóval hűvösebb levegő lengedezett. Melanie örült, hogy hallgatott a megérzésére a tavaszi kabátját illetően. Remek szolgálatot tett, míg várta, hogy a kaputelefon a zenén kívül mást is közvetítsen felé. Hamarosan a kapuhoz méltó, kemény férfihang riasztotta fel a környező tájon való ábrándozásából.

– Üdvözlöm! Miben segíthetek?

– Jó napot! Melanie Levine vagyok. Mr. Vitalehoz jöttem – válaszolta közel hajolva a telefonhoz.

A vonal túlsó végén kibontakozó kisebb szóváltást Melanie nem értette, ám a végén pozitív választ kapott.

– Jöjjön be!

A hatalmas vasszerkezet megmozdult, és szép komótosan szabaddá tette az utat befelé. Melanie már újra az autóban ült, amikor áthajthatott a taxi az egyre táguló nyíláson. A sofőr lassan haladt előre a magánúton az örökzöld erdő közepén.

Aztán egyszerre kitárult a tér, és egy hegyoldalba épített mesebeli várat pillantottak meg.

– Az anyját! – hagyta el a száját a sofőrnek, mely után gyorsan bocsánatot is kért.

– Semmi baj! Én is hasonlóképp érzek – ámuldozott Melanie, amíg áthajtottak a várkapuként szolgáló boltíves épületszárnyon.

Az épület U alakban ölelte körül a homokszínű térburkolóval lerakott autóbehajtót. A tér közepén szabadon hagyott, nagyobb méretű földterület közepéről egy hatalmas, dús fenyőfa nőtt ki. Büszkén uralta az udvar légkörét. Melanie el tudta képzelni, hogy a tíz méter magas fenyőt karácsonykor égősorok emelik sugárzóan szép karácsonyfa rangra.

Figyelmét eztán az épületre fordította, melynek nagyszabású vonalai teljesen lenyűgözték. A rengeteg ablak és üvegajtó légiessé varázsolta a kőből épült, masszív falakat.

A taxi balról lassan megkerülte a központi fenyőfát, és megállt a főbejárat előtt.

Egy sötét öltönyben álló férfi várta és figyelte az érkezőket. Melanie-t annyira lekötötte a villa tanulmányozása, hogy fel sem fogta a rá várakozó férfi jelenlétét, ahogyan az egyik ablak mögül kíváncsiskodó hölgyét sem.

– Kérem, várjon meg! – mondta Melanie a volán mögött ülő férfinek. Kezét az ajtó nyitófogantyújára helyezte.

– Rendben, hölgyem – válaszolta a sofőr a szemközti falsíkból kidomborodó szoboralakokat tanulmányozva.

Amíg kiszállt az autóból, fejét emelve figyelte meg az épület homlokzatát a tetejéig. Csodálata nőttön-nőtt. Az egyhangú falfelületeket az ablakok melletti női szoboralakok, vagy éppen oszlopdíszek tették változatossá. Az egész épület egy várkastélyra emlékeztetett, melyet itt felejtett a világ. Valaki mégis rálelt, egy hatalmas seprűvel letisztogatta az évtizedek porát, hogy most itt tündököljön világos köveivel ennek a hegységnek egy eldugott magaslatán, és innen őrizze a messzeséget.

A nyílászárók formájában megjelenő terjedelmes üvegfelület nagy mennyiségű természetes fénnyel látta el az épület belső tereit. A felső szinthez tartozó erkélyek még festőibbé tették az összhatást, melyekhez kintről, a főbejárat két oldaláról impozáns lépcsősor is felvezetett.

A bejáratnál várakozó Rodel nem először látta a hozzájuk érkezők csodálatát. Ajka most is halvány mosolyra húzódott, amint a számára ismeretlen, de szimpatikus fiatal hölgyet szemlélte. Önmagát is meglepte saját mosolya. Hűvös kimértséggel fordult minden idegenhez, de ahogyan a nő kiszállt a járműből, valami olyan lengte körül, amiből Rodel megérezte, hogy ő valahogy más, mint bárki, akivel eddig találkozott. Ebből a távolságból még nem látta a vendég szeme színét, de az épület okozta lelkesedése és elbűvöltsége sugárzott belőle. Nem sürgette őt. Hagyta nyugodtan szemlélődni. Ő maga is visszavonult a megfigyelő szerepbe mosolyát megtartva. Várt egy kicsit, csak aztán indult a hölgy üdvözlésére.

– Ez lenyűgöző! – sóhajtotta Melanie közvetlenül a taxi mellett állva.

– Köszönjük! Mindig örülünk, ha valakinek elnyeri a tetszését ez a hely. – Rodel mosolya szélesebb lett.

Melanie döbbenten kapta tekintetét a férfire. Ahogy ott állt tőle három méterre, egy angol színészre emlékeztette, aki akciófilmekben szokott főszerepet játszani. Ismerős volt neki a karakter. A sötét öltöny hivatalossá tette megjelenését. Magas termet, elszántságot és erőt sugárzó széles állcsont, enyhe kopaszodás miatt magasnak tűnő homlok. Megnyerő mosoly, amelyet nem szokott sűrűn osztogatni.

Azonban nem jutott eszébe a színész neve, annyira meglepte a férfi közlése.

– Létezik olyan ember, aki nem alél el ettől? – kérdezte.

A férfi lehetetlenül zöld szemében átsuhant egy leheletnyi ború, de Melanie ezt nem láthatta, mert az épületet tanulmányozta újfent.

– Igen, hölgyem. Vannak, akik nem tudják értékelni ennek a helynek az egyediségét és szépségét. – Rodel tényként szerette volna ezt közölni, ám az épület miatt őket ért támadások keserűséggel töltötték el, és ez cseppnyi élt vitt hangjába.

– Oh! – reagált meghökkenten Melanie. Lassan körbefordult. – Nem lehetünk egyformák. Nem igaz? – Arca újra elbűvölt mosolyra gyúlt.

Rodel elismerően bólintott. Melanie a gondolkozásmódjával elnyerte a férfi tiszteletét.

– Tökéletesen igaza van, hölgyem. Engedje meg, hogy bemutatkozzam – mondta. Közben a vendég elé lépett és határozottan üdvözlésre nyújtotta kezét. – Rodel Malden, Mr. Vitale személyi asszisztense vagyok.

– Oh! Elnézést! – Melanie kissé elszégyellte magát, hogy hagyta elkalandozni figyelmét. Gondolkodás nélkül megfogta a felkínált kezet. Meglepte az energia, mely váratlanul elárasztotta. Nyers erő, határozottság, kíváncsiság és egy nagy adag aggodalommal vegyes szeretet lengte körül a férfit, kemény arcvonása és megjelenése ellenére. A sötét öltöny mögötti erő veszélyre figyelmeztetett. Melanie érzékelte, hogy ezt a férfit nem könnyű felbosszantani, de ha valakinek sikerült, akkor az felkészülhetett a legrosszabbra. Erős kézfogása fizikai erejét is hivatott volt demonstrálni, pedig csak annyi erőt fejtett ki, ami egy női kézhez illett.

– Ha szeretne, még nézelődhet. – Rodel széttárt karral körbemutatott.

Melanie élt a felkínált lehetőséggel. Szép lassan körbefordult másodszorra is.

– Csodálatos otthon! – sóhajtotta. Tekintete megállapodott a férfin.

Rodel enyhén meghajolt köszönete jeléül, majd a bejárat felé emelte karját.

– Kérem, jöjjön beljebb! – invitálta a fiatal hölgyet.

Melanie készségesen és kíváncsian lépett a felkínált irányba.

Rodel már számított a következő reakcióra is. Mindig ugyanaz szokott történni, ha valakit elbűvölt a kinti környezet. Belépve, a bejárati ajtóval szemben, kétszárnyú erkélyajtó nyújtott kilátást a környező vidék erdőséggel borított hegyeire. A vendégek azonnal az ajtókhoz szoktak sietni, hogy gyönyörködjenek a tájban.

Melanie is ezt tette. A kitárt ajtókon keresztül kilépett a fedett balkonra. A vaskorlátra támaszkodva sóhajtott a harapnivalón friss levegőből. Azt sem tudta, merre nézzen, hogyan igya magába a fenséges kilátást. Ameddig csak ellátott, hegyek magasodtak. A közelebbieket alacsonyabb létükre zöld ruhába öltöztette földanya, míg a távolabbiakat még most is hófehér takaróval takarta, a síelők nagy örömére. A magasban egy vadászó sas rótta köreit egyre magasabbra és távolabbra szárnyalva az épülettől. Éles vijjogása betöltötte az egész völgyet.

Otthon, Montanában a tótól délre ők is láthatták a Sziklás-hegység egyik zordon, havas hegyvonulatát, de azok sokkal távolabbiak és kopárabbak voltak, mint ezek itt előtte.

Több perce állt kint az erkélyen, már szinte együtt szárnyalt a madárral, midőn megcsapta egy kijózanítóan nehéz energiahullám. Rögvest megfordult. Rodel még mindig egymagában állt a bejáratnál, és Melanie tudta, hogy őt tanulmányozza.

A nő tekintetére felszaladt a férfi szemöldöke, mely a pár milliméteres hajjal borított fejbőrét is megmozgatta.

Nem tőle érkezett a kellemetlen érzés, állapította meg Melanie. Aggodalom és féltés körbelengi, de ez a nyomasztó energia mástól származik.

Gyorsan bekapcsolta energiaműves tisztítását. Ehhez egy pillanatra behunyta szemét és hosszan engedte ki tüdejéből a levegőt. Csak akkor sétált vissza a férfihez, amikor érzékelte magán, hogy a felé érkező nehéz, kellemetlen erőket a szívcsakrája szeretetté és lágy, gyógyító energiákká alakítja, majd ezekkel az új minőségekkel töltődik fel a körülötte lévő tér. Hét éve minden nehéz helyzetben ezzel a technikával dolgozott, hogy ő is jobban érezze magát és a környezete is.

– Mehetünk? – Rodel a fiatal nő arcát fürkészte. Az ártatlan arcvonások mögött kereste azt a valamit, amit nem tudott ugyan megfogalmazni, de belső radarja kiszúrta az apró, alig észrevehető mozdulatokból. Valamitől megnyugtatóan különlegessé vált számára a vele szemben álló nő.

– Igen. Köszönöm! És elnézést a viselkedésemért… – Melanie az erkély felé mutatott kabátba bújtatott karjával.

– Ugyan! – A férfi jókedvűen legyintett. Igéző zöld szeméből megértés és vidámság sugárzott. – Mindenkiből ezt váltja ki a Vika.

– Vika? – Melanie szemei kikerekedtek meglepettségében.

– Vitale - kastély. Nekünk csak Vika – magyarázta séta közben Rodel.

– Oh! Ez lenyűgöző! – válaszolta Melanie áhítattal, miközben az ablakokon keresztül a behajtót körbeölelő kastélyt szemlélte. Szeme sarkából látta csak, hogy kísérője megállt. Melanie követte a példáját, tekintetét a férfire szegezte.

– Mr. Vitale nem tud az Ön érkezéséről. – Egy szívdobbanásnyi idő elég volt, hogy határozott komolyság és komorság váltsa fel Rodel addigi könnyed hangulatát. – Nem lesz elragadtatva a látogatásától, de nézze el neki, legyen szíves! Szólok Sebastiannak. – A csukott ajtóhoz fordult, ami előtt az imént megálltak. Belépett a sötét szobába, de nyitva hagyta maga után az ajtót, így Melanie minden szót jól hallhatott.

– Sebastian! Érkezett egy vendéged. – Rodel hangja együttérzéstől halkan szólt.

– Nem fogadok látogatót! – Hallotta a lehangolt és kissé erőtlen választ a folyosón várakozó nő.

– Tudom, de azt hiszem, ez fontos – válaszolt eltökélten Rodel, mert már Nancyn kívül ő is szerette volna, ha Sebastian találkozik Melanie-val. Amíg volt alkalma figyelni, kellemes és biztató megérzése támadt vele kapcsolatban.

– Megint ő az?

A dühös szavak ütésként érték Melanie-t az ajtón túl. Összerándult, és még erőteljesebben az energiák átalakítására koncentrált.

Rodel viszont pontosan tudta, kire gondolt Sebastian, ezért teljesen megértette a reakcióját is.

– Nem Apollonia keres – nyugtatta meg, mire Sebastian fáradtan elernyedt székében. Rodel nem várt további választ, kint termett az ajtó előtt, és a meglepett nőt további magyarázat nélkül betessékelte a behúzott sötétítőfüggönyök által tompa fénybe vont szobába.

Melanie-t zúgó viharként érte a sok inger. Maga a szoba is elrettentette a komorságával, de leginkább a gazdája enerváltsága taglózta le. Meglepődve, félénken lépkedett az asztalhoz, mely mögött a számítógép monitorjáról sugárzott fényben a férfi ijesztőnek hatott. Melanie-t sokkolta a látvány. Az előnytelen szögből érkező megvilágítás miatt Sebastian szemgödrei két, fekete lyukként sötétlettek a természetellenes fehérséggel fénylő arcbőre által keretezve. A férfi megtörten, megrogyott vállakkal ült.

Eszébe villant a videókban látott életteli mosoly, a kihívásokat nem ismerő tekintet, de Melanie ezeknek hűlt helyét találta.

A szobában baljósan kavargó negatív energiahullám, amely egyértelműen a férfitől eredt, a végletekig kitolta az érzékelését, de a vendég tartotta magát. A férfi felé nyújtotta kezét. Nagyon kellett igyekeznie, hogy a kellemetlen energiák okozta remegését megállítsa.

– Melanie Levine vagyok – kezdte, de belefagyott további mondandója a férfi hideg érintésétől és távolságtartásától.

– Miben segíthetek? – kérdezte Sebastian közömbösen. Egész lényéből áradt, hogy minél hamarabb túl akart lenni a látogatósdin. Melanie tökéletesen érzékelte ezt, de nem futamodhatott meg, ha már idáig eljutott.

– Már segített. Azt hiszem. Valóban nem kéri vissza a pénzét?

A férfi meglepődve kapta a tekintetét a nőre. A kézfogás közben érdektelenül pillantott Melanie-ra, most merőn rászegezte fürkésző, a megvilágítástól kísértetiesen fénylő szemét. Apró kíváncsiság villant fel benne.

– Hogy talált meg?

– Nem volt könnyű, de muszáj tudnom…

– Komolyan gondoltam – vágott közbe a férfi. Érdeklődése már el is illant kellemetlen testi fáradtsága miatt. – A magáé a pénz, és nem kérem vissza. – Legyintett az ajtó felé, jelezve, hogy nem kíván több szót pazarolni erre a témára.

– Akkor csak szeretném megköszönni. Nagyon nagy segítség a számunkra.

– Jól van. Jól van – sürgette a férfi, közben tenyerébe temette vékony arcát. – Végeztünk? – Vagy van még valami mondandója, kérdezte magában. Gyenge volt, mert csak pár perce lett túl egy fájdalomhullámon. Minden vágya az volt, hogy egyedül maradjon végre.

Melanie nem szólt, de nem is hátrált ki. A negatív energia lebénította.

– Isten vele! – sóhajtotta meggyötörten Sebastian.

Melanie nagy nehezen megmozdította végtagjait és kibotorkált a súlyos energiáktól nehéz légkörű szobából a napfényes folyosóra.

Rodel csendesen betette mögötte az ajtót. Letörten a lába előtt összefutó járólapok találkozására meredt.

Melanie az egyik nyitott erkélyajtóban állva hagyta, hogy a friss levegő energiával töltse fel. Még csukott szemmel kérdezett rá:

– Mi baja, Mr. Vitalenak?

Rodel konok hallgatására villámgyorsan hátrafordult. Újult erővel, hevesen folytatta.

– Mi folyik itt? Miért adakozik ilyen elszántan?

– Mert így tartja jónak – hangzott a lehangolt válasz.

– Nem – vágta rá határozottan Melanie, mert érezte, hogy nem ez az igazság. – Egy idegen családnak százezret nem.

Rodel a hallottakra azonnal felkapta a fejét.

– Mit mondott? Mennyit? – tudakolta immár felvillanyozva, mint amikor a vadászeb szagot fog.

– Százezret. Csekken. Sebastian beteg. Igaz? Szeretnék neki segíteni. Nagyon jó ételeket tudok főzni. Hol a konyha? – A fiatal nő határozottan, felélénkülve a saját ötletétől elfordult az érkezésük irányába. Tett két lépést, ám Rodel megállásra kényszerítette azzal, hogy karon ragadta.

– Álljon meg! – parancsolta ellentmondást nem tűrve a férfi.

A nőt felkészületlenül érte az érintés, így villámként csapott egyébként is kiélezett érzékeibe Rodel kíváncsiságtól még erőteljesebbé vált energiája. Száján keresztül nyelt egy nagy korty levegőt. Benntartotta, majd egy túlfeszített léggömbhöz hasonlóan, szép lassan eresztette ki tüdejéből a levegőt, miközben hagyta, hogy Rodel bevezesse a legközelebbi üres szobába.

A férfi elengedte.

Melanie tett két lépést hátra. Mögötte egy szék állta útját. Mint legstabilabb pontot, jobb kezével megmarkolta a szék támlájának felső részét.

A férfi és a nő farkasszemet nézett egymással.

– Nem akarom bántani – kezdte Rodel a tőle telhető legnyugodtabb hangján. Nem akarta megijeszteni a látogatót, ezért megregulázta indulatait.

Rodel négy évvel volt idősebb Sebastiannál. Kommandós múltja miatt, amit a rendőrség különleges egységének szolgálatában töltött,– és amelynek egy súlyos sérülés vetett véget – igen kemény ismereteket szerzett az életről. Azonban mindennap hálát adott a sorsnak, hogy összehozta Sebastiannal. Általa kapott egy új, nyugodt és elégedett életet. A Vika kis közössége a családja lett, és foggal-körömmel védte őket a legjobb tudása szerint.