Edgar Allan Poe

Gavran

preveo Luko Paljetak

Crni mačak

prevela Ana Mikačić

Umorstva u
Rue Morgue

prevela Vedrana Dević

Gavran

Jednom, dok sred noćne tmuše, u ponoć, slab, strte duše
Listah čudne stare knjige gdje se drevna znanja sliše —
Skoro usnuh, u tom trenu kucanje me neko prenu,
Kucanje što s vrata krenu, mojih vrata, od sveg' tiše.
»Posjetilac«, rekoh, »neki kuca, ispred vrata diše —
samo to i ništa više.«

Ah, to bje, sad jasno mi je, prosinac, kad studen bije,
Kad ugarak svaki mrije i sablasti po tlu riše.
Žarko žudjeh osvit zore; — čitah zalud, još su gore
Bile boli što me more — jer Lenore da me liše —
Divne djeve mi Lenore, anđeli je, da me liše,
uzeše, tu nije više.

A zavjesa od baršûna, nekog čudnog šuma puna,
Plašila me fantastičnom nekom jezom, dok se njiše;
Tad, da smirim srce svoje, stojeći razmišljah: »Tko je?
Posjetilac neki to je«, rekoh, »ispred moje hiše,
Posjetilac neki pozni to je ispred moje hiše;
to je, to i ništa više.«

Kad povratih malo snagu pođoh prema kućnom pragu:
»Gospodine ili gospo, ne znam kako tko vas piše,
Oprostite, drijemah lako, a kucali vi ste mlako,
Vrlo tiho i polàko tu na vrata moje hiše,
Jedva da se išta čulo.« — Tad otvorih vrata hiše; —
vani mrak i ništa više.

Pogledom u tamu gledeć' stajah, čudeć' se i blijedeć,
Sumnjajuć' da takve snove smrtnici do tada sniše;
Tišina je svuda cvala, tmina nije znaka dala,
Samo jedna riječ je pala s usana mi, što sve briše,
»Lenora!«, prošaptah, jeka »Lenora!« mi vrati tiše —
jedino to, ništa više.

Vratih se, zatvorih vrata, svu mi dušu plamen hvata,
Tad uskoro malo jaše udarci se nastaviše.
»To zacijelo«, rekoh, »stiže s mog prozora, dolje niže,
Pogledat ću malo bliže kakve tajne tu se skriše —
Miruj, srce, dok ne vidim kakve tajne tu se skriše; —
to je vjetar, ništa više.«

Pritisnuh na oknu kvaku, uz lepet i lupu jaku
Uđe dostojanstven Gavran što na davnu dob miriše.
I ne pogledavši ná me, ne oklijevajuć' iz tame,
Poput lorda ili dame prȍletje mi preko hiše
I na Paladin kip slȅtje iznad vrata moje hiše —
slȅtje, sjȅde, ništa više.

Kad tu crnu pticu spazih u smijeh tugu preobrázih
Videć' strogo dostojanstvo što ga kretnje njene kriše.
»Perja mnogo baš ne brojiš«, rekoh, »al' se i ne bojiš,
Gavrane što crn tu stojiš, sa žala gdje Noć sve briše —
Kako zoveš se u Hadu, na žalu gdje Noć sve briše?«
Reče Gavran: »Nikad više.«

Vrlo sam se čudit stao što taj stvor je zborit znao,
Premda te mi dvije riječi pravi smisao svoj skriše.
Čovjek, to se priznat mora, vrlo rijetko takva stvora
Može vidjet odozgóra iznad vrata svoje hiše —
Zvijer il' pticu povrh kipa iznad vrata svoje hiše,
što se zove »Nikad više«.

Gavran, što sam sjedi tamo na toj bisti, kaza samo
Te riječi što sve baš kao da mu se iz duše sliše.
Tad zašútje, ȍsta tako, niti perom nije mako —
Jedva šapnuh: »Svi polàko drûzi već me ostaviše,
Pa će i on, zorom, poput Nada što me ostaviše.«
A on reče: »Nikad više.«

Trgnuh se, tišina prȅsta jer odgovor dobih smjesta.
»Zacijelo to sva su znanja«, rekoh, »što se u njem' skriše,
Kaza neki tužni gazda tu mu riječ što bol je sazda,
Što mu pratnja bješe vazda, dok u pjesmu se ne sliše
Patnje praznih Nada s tugom, dok u pjesmu se ne sliše,
u 'Nikada — nikad više'.«

Opet Gavran taj što svrati smijeh mi tužnoj duši vrati;
Pred pticu i kip dogurah tad naslonjač što se njiše;
Na baršunu mekom sjedah i maštu uz maštu redah,
Sav razmišljanju se predah — što ta ptica što tu diše,
Što ta ptica, pozna, grozna, grobna, kobna, što tu diše,
misli grakćuć: »Nikad više.«

Sjedah mozgajuć' u tmici, al' ni slog ne rekoh ptici
Ovoj čije oči sjajne u dno srca žar mi liše;
Maštah svašta u tom trenu, na ljubičast baršun snenu
Glavu spustih tad u sjenu što je svjetlo nad njim njiše;
Sjest' u baršun taj i sjenu što je svjetlo nad njim njiše
Ona neće nikad više!

Tad se zrakom, što gust pȍsta, prosu miris čudan dosta
Od Serafa nekog čije stope tad se osjetiše.
»Prokletniče, slavi Boga«, rekoh, »anđela ti svoga
Šalje i napítak koga — zato da ti spomen zbriše —
Popij, blag napitak, zato da Lenore spomen zbriše!«
Reče Gavran: »Nikad više.«

»Proroče kog pako stvȍri — vrag si, ptica, prorok? — zbòri!
Napasnik te pȍsla ili oluje te izbaciše.
Samotna, al' lika stroga, na žal kraja ukletoga —
Usred jeze stana moga — reci, melema što briše
Boli sve — na Gileadu[1] ima li? — što boli briše?«
Reče Gavran: »Nikad više.«

»Proroče kog pako stvori — vrag si, ptica, prorok? — zbòri!
Boga ti i Neba onog koje iznad nas se njiše —
Da l' mi duša, sva u vaju, ikad grlit će u raju
Djevu — sveticu u sjaju — Lenora je okrstiše
Anđeli, Lenora, tako anđeli je okrstiše.«
Reče Gavran: »Nikad više.«

»Čuh te«, kriknuh, »sad odávle pođi, ptico ili đavle!
U oluju bjež', na Hadske žale što se u Noć skriše!
Ni pero, znak tvojoj zloći, ne pùsti kad budeš poći!
Ostavi me u samoći — sleti s biste te što tiše!
Vadi kljun svoj iz mog srca, nestani iz moje hiše!«
Reče Gavran: »Nikad više.«

I taj Gavran što me muči, još tu čuči, još tu čuči
Na Paladi onoj blijedoj iznad vrata moje hiše,
A u oku mu se krije pravi demon koji snije,
Svjetlo, koje na nj se lije, sjenu mu po podu njiše;
Moja duša iz te sjene, koja se po podu njiše,
neće ustat — nikad više!

[1] Gilead - gorje u Palestini; »Zar u Gileadu nema balzama?« Jeremija, 8, 22 (op. prev.)

Crni mačak

Ne očekujem niti tražim da itko povjeruje u ovu silno fantastičnu, a ipak silno jednostavnu pripovijetku koju kanim prenijeti na papir. Zaista bih bio lud da to očekujem u slučaju kad mi ni vlastita osjetila ne prihvaćaju ponuđeni im dokaz. Pa ipak, lud nisam – a sasvim sigurno ni ne sanjam. Ali sutra mi je umrijeti i danas želim rasteretiti svoju dušu. Neposredna mi je namjera svijetu predočiti, jasno, sažeto i bez popratnih primjedbi, niz običnih svakidašnjih događaja, čije su me posljedice užasnule, izmučile, uništile. Pa ipak ih neću nastojati protumačiti. Dok su za mene bile jezive, mnogima će se činiti više grotesknim no strašnim. Možda se ipak jednom nađe nečiji um koji će moje tlapnje svesti na svakidašnjosti – neki um koji je mirniji, logičniji i staloženiji od moga i koji će, u okolnostima što ih sa strahopoštovanjem iznosim, opaziti samo običan slijed sasvim prirodnih uzroka i posljedica.

Od djetinjstva bijah poznat po poslušnoj i milosrdnoj naravi. Toliko bijaše istaknuta ta blagost moga srca da je izazivala porugu mojih sudrugova. Naročito sam volio životinje i moji su mi roditelji ugađali nabavkom najraznolikijih mezimaca. S njima sam provodio većinu svog vremena i najsretniji bio kada sam ih hranio i milovao. Ova osobina moga karaktera rasla je zajedno sa mnom, te mi je u mojoj muževnoj dobi bila jednim od glavnih izvora užitaka. Onim čitateljima koji su iskusili ljubav prema vjernom i mudrom psu ne moram se ni truditi protumačiti narav ili silinu užitka koji iz toga izvire. Postoji nešto u toj nesebičnoj i požrtvovnoj ljubavi zvijeri što dopire ravno do srca onome koji je imao prilike iskušati tričavo prijateljstvo i krhku vjernost pukog Čovjeka.

Oženih se rano, i s radošću kod svoje žene otkrih narav blisku mojoj. Uočivši moju privrženost kućnim ljubimcima, nije propuštala priliku pribaviti ponajljepše vrste. Držali smo ptice, zlatne ribice, krasnog psa, kuniće, maloga majmuna i jednog mačka.

Ovaj potonji bijaše neobično velika i krasna životinja, sasvim crna i zapanjujuće pametna. Govoreći o mačkovoj inteligenciji, moja žena, koja u dnu duše bješe nemalo praznovjerna, često je spominjala ono staro narodno vjerovanje po kojemu su sve crne mačke zapravo prerušene vještice. Ne da je ikad o tome ozbiljno razglabala – i sam spominjem tu okolnost iz prostog razloga što mi je sada iskrsla u sjećanju.

Pluton – to bijaše mačkovo ime – bio je moj najmiliji ljubimac i drug u igri. Samo sam ga ja hranio i on me slijedio kamo god sam se po kući kretao. Tek sam ga s mukom uspijevao priječiti da me i po ulicama prati.

Naše je prijateljstvo trajalo tako nekoliko godina, tijekom kojih su se moja ćud i karakter – djelovanjem onog zloduha Neumjerenosti u ispijanju – korjenito (stid me je i priznati) promijenili na gore. Iz dana u dan postajah sve ćudljiviji, sve razdražljiviji, sve bezobzirniji prema tuđim osjećajima. Dopustio sam sebi da se služim neumjerenim riječima u obraćanju svojoj ženi. Naposljetku sam prema njoj postao i nasilan. I moji su ljubimci, dakako, bili prisiljeni osjetiti promjenu u mojoj naravi. Nisam ih samo zanemarivao, već sam i grubo s njima postupao. Prema Plutonu sam, pak, još uvijek bio sačuvao dovoljno poštovanja koje me obuzdavalo da ga ne zlostavljam onako kao što sam, bez ikakvih obzira, mučio kuniće, majmuna, pa čak i psa, kada bi mi se slučajno, ili iz privrženosti, našli na putu. Ali moja me bolest sve više obuzimala – jer ima li veće bolesti od alkohola? – te je konačno čak i Pluton, koji je sad već ostario te tako postao i pomalo čangrizav – čak je i Pluton počeo trpjeti posljedice moje zle volje.

Jedne noći, vrativši se kući veoma pijan iz neke od lokalnih birtija, učini mi se da me mačak izbjegava. Ščepah ga, a on mi, ustravljen mojom žestinom, zubima zada sitnu ranicu na ruci. Istog časa me obuzme demonsko bjesnilo. Bijah van sebe. Moja nekadašnja duša kao da je naglo odlepršala iz mojeg tijela, dok je sotonska, rakijom zalijena zloća tresla svaki mišić moga tijela. Iz džepa prsluka izvukoh nožić, rasklopih ga, zgrabih jadnu životinju za vrat i namjerno joj iskopah jedno oko iz očne duplje! Rumenim, gorim, drhtim dok zapisujem ovo kleto zvjerstvo.

Kad sam s jutrom povratio razum – snom odagnavši pijanstvo prethodne razvratne večeri – oćutjeh napola jezu, napola kajanje zbog počinjenog zločina; ali, bijaše to u najboljem slučaju tek slabašno i neodređeno čuvstvo, koje moju dušu ganulo nije. Ponovno se odah neumjerenosti te uskoro u vinu utopih i posljednju uspomenu na taj čin.

Mačak se, u međuvremenu, polako oporavljao. Duplja izgubljenog oka bijaše uistinu zastrašujuć prizor, ali činilo se da više ne trpi nikakve bolove. Po običaju je lunjao kućom, ali je, kao što se i moglo očekivati, preda mnom bježao u silnom strahu. Toliko je od mog nekadašnjeg srca preostalo da sam isprva bio rastužen tom očiglednom nesklonošću stvorenja koje me je nekoć toliko voljelo. Međutim, taj osjećaj vrlo brzo je ustupio mjesto iritaciji. A tada nastupi, kao da me vodi prema mom konačnom i nepovratnom padu, duh nastranosti. O ovom duševnom stanju filozofija ne vodi brigu. Pa ipak, kao što sam siguran u postojanje moje duše, tako vjerujem da je nastranost jedan od najiskonskijih poriva ljudskog srca – jedna od onih nedjeljivih osnovnih funkcija ili čuvstava koji usmjeruju značaj Čovjeka. Tko se nije po stotinu puta zatekao kako čini zlo ili bedastoću iz prostog razloga što zna da to