Freya Sampson

AZ ELVESZÍTETT JEGY

A mű eredeti címe

The Girl on the 88 Bus

Copyright © 2022 Freya Kocen

Hungarian translation © Szigeti Judit

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZIGETI JUDIT

ISBN 978 963 452 824 1

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Szüleimnek, Alisonnak és Roynak

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Első könyvet írni magányos vállalkozás. Egyedül ülsz a számítógép előtt, gépeled a szavakat, és nem tudhatod, hogy valaha is elolvassa-e őket bárki. A második könyvem megírását már sokkal inkább közös munkának éltem meg, és rendkívül hálás vagyok mindazoknak a kedves, tehetséges és lelkes, könyvekkel foglalkozó embereknek szerte a világon, akik segítettek életre hívni ezt a regényt.

Először is az ügynökömnek, Hayley Steednek kell köszönetet mondanom, aki attól a pillanattól kezdve elkísért, hogy e-mailt írtam neki a következő kérdéssel: Mit szólnál egy könyvhöz, ami egy londoni buszon játszódik? A szakértelme, a szenvedélyessége és a folyamatos biztatása felbecsülhetetlen értékű volt a számomra, hogy eligazodjak az elsőkönyves szerzők világában, és hihetetlenül szerencsésnek érzem magam, hogy mellettem volt. Köszönöm a Madeleine Milburn Irodalmi Ügynökség csodálatos csapatának, akik minden szerzőjükért igazán keményen dolgoznak, különösen Elinor Daviesnek, Liane-Louise Smithnek, Georgina Simmondsnak, Valentina Paulmichlnek, Giles Milburnnek, Emma Dawsonnak és Hannah Laddsnek.

Köszönöm mindenkinek a Bonnier Booksnál, hogy elképesztő kreativitással és érzékkel tárták a történetet az Egyesült Királyság olvasói elé. A szerkesztőmnek, Sarah Bauernek, aki nemcsak tehetséges, okos és kedves, de ugyanazokat a szavakat találja viccesnek, mint én. Jenna Pettsnek, a kiváló brit píárosomnak – senki mással nem rohangálnék szívesebben Londonban tündérnek tettetve magam. Vicky Joss marketingmenedzsernek és kreatív zseninek. Szívből hálás vagyok továbbá Katie Meegannek, Lucy Tirahannek, Alex Maynek, Eloise Angeline-nek, Laura Makelának, Laura Marlowe-nak és az egész értékesítési csapatnak a munkájáért. Végül örök szeretettel és hálával gondolok Jenny Richardsra és Anna Morrisonra a gyönyörű borítókért.

Amerikában a legnagyobb köszönet a Berkley-nél dolgozókat illeti, amiért olyan fenomenális támogatást kaptam tőlük a könyvemhez. Köszönöm Kerry Donovannak, aki nemcsak kiváló szerkesztő, de az egyik legnyugodtabb ember is, akivel valaha találkoztam; hálás vagyok neki, hogy olyan könnyűvé és zökkenőmentessé varázsolta az egész folyamatot. Köszönöm még Bridget O’Toole-nak és Elisha Katznak, a kedves és végtelenül szorgalmas marketingcsapatnak, valamint a píárosomnak, Tara O’Connornak, aki lenyűgözött a könyvem értékesítéséért végzett munkájával – sohasem felejtem el azt az e-mailt a Good Morning Americáról! Hálás vagyok Mary Baker, Christine Legon és Dan Walsh munkájáért is. És csodálattal adózom Anthony Ramondo borítóterveinek és Sanny Chiu gyönyörű grafikáinak.

Rendkívül szerencsésnek mondhatom magam, hogy nem egy, hanem két fantasztikus írói csoport is támogatott, miközben ezen a könyvön dolgoztam. Szeretetemet és hálámat szeretném kifejezni az egyesült királyságbeli barátaimnak, akik a Faber Academy 2018-as osztályába jártak. Négy évvel később még mindig rendszeresen találkozunk, és ők az elsők, akik elolvassák, amit írok, és visszajelzést adnak róla. Külön köszönet Lissa Price-nak, Hannah Tovey-nak és Laura Price-nak, akik az előolvasóim voltak, és felbecsülhetetlen értékű megjegyzéseket fűztek a könyvemhez.

Köszönettel tartozom a berkley-s szerzőtársaimnak is, akik az elmúlt másfél év során folyamatosan bátorítottak, tanácsokkal láttak el, és nevettek velem. Őszintén mondom, nem hiszem, hogy nélkületek túléltem volna a debütáló szerzői élményt. Külön köszönet a mi saját Chris Evansünknek, aki összetartja a csoportunkat.

Nagyon hálás vagyok Jacqui Cannonnak a Lewy Body Societytől, hogy beszélt nekem a Lewy-testes demenciáról, és Chris Maddocksnak, aki oly ékesszólóan mesélt arról, mit jelent együtt élni a demenciával. Szeretnék köszönetet mondani továbbá Loan Traynek és Jane O’Connellnek az Esme karakterének megformálásával kapcsolatos tanácsaikért és visszajelzéseikért. És köszönöm Theresa Tuckernek, Jill Walkernek és Emma Hardynak a segítségüket az olvasócsoport kérdéseire vonatkozóan.

Emellett hálás vagyok Jennynek, akinek a gyerekfelügyeletben nyújtott segítsége nélkül egy szót sem tudtam volna megírni a regényből. Köszönöm csodálatos szüleimnek és testvéremnek, akik mindig is a legfőbb támogatóim és leglelkesebb olvasóim voltak. Olive-nak és Sidnek, akik a legviccesebb és a legszívesebben látott figyelemelterelők voltak írás közben, és akik a könyvesboltokban hangosan biztatták az idegeneket, hogy vásárolják meg a könyvemet. Mindennél jobban szeretlek titeket. És köszönöm Andynek, amiért a társam és a legjobb barátom ebben az őrült, izgalmas és meglepő utazásban. Senkivel sem utaznék szívesebben a 88-as buszon.

A legnagyobb köszönet pedig a könyvkereskedőket, könyvtárosokat, kritikusokat, bookstagramosokat és bloggereket illeti, akik pártfogásukba vették a munkámat, ezenkívül minden egyes olvasót, aki kézbe vette valamelyik könyvemet. Mindig is arról álmodtam, hogy történeteket írjak, és önöknek köszönhetem, hogy ez az álom valóra válik.

PROLÓGUS
1962 áprilisa

Frank az elülső ablakon át pillantotta meg őt, ahogy a busz megállt a Clapham Commonnál. A lány a megállóban várakozott, bő szárú nadrágot és egy férfizakónak tűnő szövetkabátot viselt. Oldalra csúsztatott svájcisapkája alól vörös hajzuhatag omlott a vállára. Frank még sohasem látott lányt efféle öltözékben, amely egyszerre volt férfias és nőies. A busz felső szintjén ült az első sorban, és onnan figyelte, ahogy egy zöld szempár villan elő a svájcisapka alól, és a szíve gyorsabban kezdett verni.

A 88-as megállt, a lány felszállt, és eltűnt Frank szeme elől. A fiatalember hallotta, hogy odalent a vezető üdvözli a jegyet váltó utasokat, elképzelte, ahogy a lány átveszi a jegyét, majd helyet foglal az alsó szinten. Talán menjen le ő is? Tétován üldögélt. Ekkor mozgást érzékelt a háta mögül, majd egy szövetkabátot vélt megpillantani tőle jobbra. Mozdulatlanná dermedt, a tekintetét előreszegezte, de a szeme sarkából látta, hogy a lány elfoglalja a vele szomszédos sorban lévő szabad helyet. A táskáját a lábához tette a földre, lehunyta a szemét, és hangosan felsóhajtott. A busz továbbindult a Clapham High Street irányába. Mivel a lány nem mozdult, és a szemét sem nyitotta ki, Frank lopott pillantásokat vetett rá. Úgy vélte, valamivel fiatalabb lehet nála, talán tizennyolc-tizenkilenc éves, bár a kiállása olyan magabiztosságot sugárzott, mintha kétszer olyan idős lenne. Meglepően magas volt, a nyaka karcsú és hosszú, az álla hegyes. A bőre olyan fehér, mintha porcelánból lenne, és ilyen közelről Frank azt is megállapította, hogy a haja színe pontosan olyan, mint a narancslekváré, amilyet a szülei árulnak az üzletükben. A busz már Stockwellhez közeledett, de a lány továbbra sem mozdult. Frank már azon tűnődött, hogy talán elaludhatott, amikor hirtelen felpillantott, és egyenesen felé fordult.

– Mindig bámulod a lányokat a buszon? – kérdezte.

Frank elvörösödött meglepetésében.

– Ó, én… ööö… – dadogott, akár egy iskolás fiú, és úgy is érezte magát. – Én csak… elnézést!

Frank látta, hogy a lány rászegezi olívazöld színű szemét, és az arcán szórakozott kifejezés suhan át. Jóságos ég, hiszen kineveti őt!

– Ez nem szép dolog, tudod? – folytatta. – Az anyukád nem tanított jó modorra?

– Bocsánat! – szabadkozott Frank ismét. Hevesen dobogó szívvel a kabátzsebébe nyúlt, elővette a könyvét, így próbált kétségbeesetten véget vetni a kínos pillanatnak. Érezte, hogy most a lány figyeli őt, ezért találomra felütötte a könyvet egy oldalon, és úgy tett, mintha olvasna.

– Na és mit olvasol? – kérdezte a lány.

– Ööö… Az Útont. Jack… – Frank hirtelen elhallgatott, mivel nem tudta biztosan, hogyan kell kiejteni az író nevét. – Ker-ooh-icktól – tette hozzá végül.

– És jó?

A fiatalembernek egyszeriben az a nyugtalanító érzése támadt, hogy életbevágóan fontos, mit felel erre a kérdésre; hogy ez az egyetlen esélye felülírni a rettenetes első benyomást, amit a lányban keltett. A gond csak az volt, hogy nem igazán tetszett neki a könyv. Egy barátjától kapta kölcsön, aki rajongott mindenért, ami amerikai, és egyenesen New Yorkból rendelte meg a kötetet. Áradozott a regény modern stílusáról, és mondott valamit a beatköltőkről is, ám Frank nehezen boldogult a kaotikus, furcsa történettel, és alig jutott túl az első tíz oldalon.

– Igen, nagyon jó – felelte végül. – Amerikai. A szerző a beatnemzedékhez tartozik.

Remélte, hogy ettől a mondattól nagyon felnőttesnek tűnik majd, de látta, hogy a lány továbbra is úgy néz rá, mintha jól szórakozna rajta.

– Miről szól? – kérdezte.

– Ó! Hát egy utazásról.

– Igen, ez kiderült a címéből. És mi történik az utazás során?

– A főszereplő megismerkedik néhány emberrel, bulizik és… ööö… – Frank próbálta felidézni, mit hallott még a könyvről, de ennek a fiatal nőnek a jelenlétében kocsonyássá vált az agya.

A lány némán figyelte, és szemmel láthatóan nem állt szándékában megkegyelmezni neki.

– Hogy őszinte legyek, egyelőre nem olvastam belőle sokat – ismerte el végül Frank, és hallotta a saját hangjában a legyőzöttség sóhaját.

A lány nem szólt semmit, csak a táskájába nyúlt, előhúzott belőle egy nagy jegyzetfüzetet meg egy ceruzát, és írni kezdett. Frank várta, hogy mondjon valamit, ám végül szomorúan vette tudomásul, hogy az útitársa valószínűleg ráunt, és a beszélgetésüknek ezzel vége szakadt.

A busz továbbrobogott a South Lambeth Roadon a Vauxhall Junction felé. Frank kétségbeesetten szerette volna tovább bámulni a lányt, de ahányszor csak rápillantott, ő mintha megérezte volna, és ráemelte a tekintetét, így hát a fiatalember végül úgy döntött, inkább kinéz az ablakon. Fájdalmas volt tudatában lenni annak, hogy a lány bármelyik pillanatban leszállhat, és ahányszor egy megálló felé közeledtek, Frank lélegzet-visszafojtva figyelte, vajon ott válnak-e el az útjaik. De a fiatal nő nem mozdult, mindössze a ceruzavonásainak a karistolását lehetett hallani.

Végül, miután nem bírta tovább, Frank ismét felé fordult:

– Mit írsz?

– Hogy mondod? – kérdezett vissza a lány a füzetéből felpillantva.

– Azt kérdeztem, mit írsz?

– Nem írok.

– De hát…

– Tessék! – A lány egy látványos mozdulattal kitépte a papírlapot a füzetből, és Frank felé nyújtotta. Ő elvette tőle, és óvatosan megfordította, nem tudva, mit fog látni a túloldalán.

Egy vázlatrajz volt, amely egy fiatalembert ábrázolt. Frankbe villámcsapásként hasított a felismerés, hogy a rajzon ő maga látható. A lánynak tökéletesen sikerült megörökítenie az elöl zselével feltupírozott haját, illetve túlméretezett fülét és görbe orrát, amelyeket az anyjától örökölt. És mégis valahogy úgy tudta ábrázolni ezeket a furcsa vonásokat, hogy… szóval, hogy a képen kifejezetten jóképűnek festett.

– Hát ez… – Frank torkából fiúsan nyikorgó hang tört elő, amitől ő maga is összerezzent.

– Nagyon vázlatos – vette át a szót a lány, majd előhúzott egy doboz cigarettát, és kivett belőle egy szálat.

– Hihetetlen, hogy ilyen gyorsan megrajzoltad!

– Szeretek vázlatokat készíteni a buszon – felelte a lány, majd egy szál gyufa segítségével rágyújtott egy cigarettára, és mélyen belélegezte a füstöt. – Itt mindig érdekes a felhozatal élő modellekből, plusz ott van az izgalom, hogy nem tudod, mikor tűnnek el hirtelen.

– Ez csodálatos!

– Nem a legjobb – jegyezte meg a fiatal nő, és a cigarettájával legyintve hárította a bókot. – Szereted a művészetet?

Frank ismét úgy érezte, hogy fontos, mit felel a kérdésre. Szólásra nyitotta a száját, hogy blöfföljön valamit, de azután meggondolta magát.

– Sajnos nem sokat tudok róla. A családom sohasem érdeklődött igazán a művészetek iránt.

Várta, hogy a lány gúnyolódni kezdjen rajta, ám a mosolyából ezúttal melegség áradt.

– Az én öregem is ilyen. Számára a Daily Mirrorban lévő képregények jelentik a művészet csúcsát. Meg akarta akadályozni, hogy festőnek tanuljak.

– Érdekelni érdekel – folytatta Frank –, csak nem tudom, hogy foghatnék hozzá. Az egész egy kicsit… félelmetes.

– Tudom, hogy annak tűnhet, de valójában nem az – felelte a lány. – Bárki lehet műélvező; ezért is olyan izgalmas dolog.

Frank nem volt biztos benne, hogy ezzel egyet tud érteni. A szülei ugyanúgy viszonyultak a képzőművészethez, mint a filmekhez vagy a színházhoz: komolytalan dolognak tartották, amit csak azok élvezhetnek, akiknek sok pénzük és szabadidejük van.

– És hol tanultál meg rajzolni, ha nem képzőművészetet tanulsz?

– Ó, de azt tanulok!

– Azt hittem, az apád megtiltotta.

– Megpróbálta, de erre én eljöttem otthonról – felelte a lány. – Összeköltöztem egy barátnőmmel Claphamben, és részmunkaidőben dolgozom egy ruhaüzletben, hogy fizetni tudjam az albérletet… Most is oda megyek. A családom tulajdonképpen kitagadott. – Ezzel a földre dobta a cigarettáját, és eltaposta.

Frank lenyűgözve figyelte. Bár már huszonkét éves volt, el sem tudta képzelni, hogy így szembeszálljon a szüleivel. Az apja megölné.

– Akkor sokkal bátrabb vagy, mint én – jegyezte meg, de a lány vállat vont.

– Ez nem bátorság kérdése, egyszerűen nem volt más választásom. Mindig is festeni akartam.

– És mihez kezdesz, miután elvégzed az iskolát?

– Festő leszek.

Frank megborzongott attól, ahogy a lány ezt a szót kimondta. Soha életében nem találkozott még egyetlen festővel sem, és ettől csak még egzotikusabbnak és csodálatosabbnak tűnt a lány a szemében.

A busz áthaladt a Parliament Square-en, és Frank kinézett az ablakon a Westminster-apátságra. A szülei egyszer elhozták ide, amikor tizenhárom éves volt, hogy csatlakozzanak az éljenző tömeghez a királynő koronázási ünnepségén. Emlékei szerint ez volt az egyetlen alkalom, hogy zárva tartották az üzletet. Elképzelte, hogy ellenszegül a szüleinek, és elmondja nekik: többé nem akar az üzletben dolgozni, és nagyobb álmokat dédelget, mint hogy egész életében a pult mögött álljon. A lányra pillantott, aki rágyújtott egy újabb cigarettára. Milyen lehet, ha az ember olyan, mint ő: annyira céltudatos, hogy a családi kapcsolatait is hajlandó kockáztatni? Frank a legszívesebben megérintette volna a karját, hogy magába szívjon valamennyit a határtalan önbizalmából.

– És te? – kérdezte a lány, miközben a busz a Whitehall felé kanyarodott.

– Ó, én csak a szüleim boltjában dolgozom.

– Szereted?

– Nem, utálom. De azt várják tőlem, hogy egy nap átvegyem tőlük az üzletet.

– És mivel szeretnél foglalkozni?

– Ígérd meg, hogy nem fogsz kinevetni!

– Esküszöm az életemre – felelte a lány olyan komoly arccal, hogy Frank nem állta meg mosolygás nélkül.

– Színész szeretnék lenni. – Ahogy ezt kimondta, rájött, hogy életében most először beszélt erről bárkinek is.

– Biztosan jó színész lenne belőled – jegyezte meg a lány. Frank ránézett, hogy lássa, vajon gúnyolódik-e, de az arca komolynak tűnt. – Egy kicsit úgy is nézel ki, mint Rock Hudson a Párnacsatákban.

– Ó, azt imádtam! Kétszer is megnéztem. – Először Rosamund Greent vitte magával, másodszor pedig egyedül ment el a moziba, titokban lopódzott be, hogy senki ne vegye észre, hogy egyedül ül be egy romantikus vígjátékra. – Amikor csak tehetem, moziba megyek – tette hozzá. – Szinte mindent láttam, amit az Electric Palaceban vetítettek.

– Nos, akkor már meg is kezdted a színészi tanulmányaidat – jegyezte meg a lány. – Most már csak el kell mondanod a szüleidnek.

– Bárcsak ilyen egyszerű lenne!

– Nem lesz az, de esküszöm, nem fogod megbánni. Végül is csak egy élete van az embernek.

A busz megérkezett a Whitehall végére, és szemben megpillantották a Trafalgar Square-t.

– Tudod, ha tényleg szeretnél ismerkedni a képzőművészettel, itt érdemes kezdeni – mondta a lány, ahogy a busz elkanyarodott a Nelson-emlékoszlop előtt.

– A Trafalgar Square-en?

– Nem, a Nemzeti Galériában – mutatott a lány a tér túlsó végében lévő nagy, kupolás épületre. Frank százszor látta már, de sohasem szentelt neki különösebb figyelmet. – Több mint kétezer festmény látható itt a világ minden tájáról.

– Kétezer? Hogy lehet ennyi képet megnézni egyszerre?

– Sehogy – felelte a lány. – Ingyenes a belépés, szóval annyiszor mehetsz, ahányszor csak kedved van. Én órákat is képes vagyok eltölteni egy-egy festmény nézegetésével.

Frank elképedve nézett a lányra.

– Órákat egyetlen festménnyel? Nem unalmas?

– Úristen, dehogy! Van egy kép, aminek az a címe, hogy Bacchus és Ariadné, és egy Tiziano nevű művész festette. Azt több napon át néztem. Minden alkalommal találok rajta valami újat.

– Jóságos ég! – mondta Frank.

– Néha elgondolkodom azon, miért is járok én képzőművészeti iskolába. Hiszen ellátogatni a galériába olyan, mintha a világ legnagyobb művészeitől tanulnék.

– Hát, akkor talán érdemes volna egyszer nekem is elmennem oda. – Frank el sem akarta hinni, hogy bár egész életében ebben a városban élt, még csak nem is tudott a galéria létezéséről. Hirtelen szörnyen beszűkültnek érezte a világát.

Most a Piccadilly Circusön haladtak át, a Coca-Colát és Cinzanót hirdető hatalmas, neon reklámtáblák alatt. A lány elkezdte összeszedni a holmiját, és Franket megijesztette a gondolat, hogy valószínűleg készül leszállni. Olyan erőteljes érzelmek rohanták meg, hogy egy pillanatig szólni sem bírt. Máskor is előfordult már, hogy elhívott egy lányt randizni, és volt, aki igent is mondott, akkor hát miért ilyen ideges most egyszeriben?

– Figyelj, lehet, hogy ez egy kicsit túl merész, d-de… – kezdte dadogva, mire a lány felé fordult, és rászegezte igéző tekintetét. – Arra gondoltam… szóval, nem lenne kedved jövő vasárnap elmenni a Nemzeti Galériába? Ú-úgy értem, velem. Megmutathatnád nekem azt a Bacchus és Ariadné című képet, amit úgy szeretsz.

A lány hunyorogva nézett rá, és Frank felkészült a visszautasításra.

– Miért ne? – felelte végül, és a fiatalember egy pillanatig úgy érezte, hogy ott helyben felrobban a szíve.

– Csodálatos! Ez… köszönöm!

– Ha gondolod, hívj fel! – mondta a lány. – Van egy telefon az épületben, ahol lakom, hagyhatsz üzenetet a lányoknál.

– Rendben. – Frank a zsebébe nyúlt, de rájött, hogy nincs nála sem toll, sem semmi egyéb, amire írhatna.

– Tessék! – A lány elővett egy ceruzát meg egy buszjegyet, és felírta a telefonszámát a kis, négyszögletű kártya aljára. Odanyújtotta Franknek, de azután visszahúzta. – Ugye nem az a fajta fiú vagy, aki szereti gyűjtögetni a lányok telefonszámát, azután sohasem jelentkezik?

– Persze hogy nem! – felelte Frank. – Esküszöm, még ma este felhívlak… és ha akarod, mindennap.

– Egyszer elég lesz – mondta a lány, de mosolyogva nyújtotta át a buszjegyet.

Ahogy elvette tőle, Frank hüvelykujja finoman hozzáért az övéhez, és úgy érezte, mintha megégette volna magát. A jegyet a kabátja zsebébe csúsztatta, azután visszaadta a lánynak a rajzot.

– Köszönöm, hogy megmutattad. Csodálatos!

– Megtarthatod, ha szeretnéd.

– Tényleg? Biztos vagy benne?

– Persze, hiszen csak egy firka.

– Nos, akkor adok valamit cserébe. – Azzal Frank elővette az Útont, amit a barátjától kapott. – Ezt neked adom, ha szeretnéd. Nem vagyok biztos benne, hogy nekem való könyv.

– Köszi. Kíváncsi vagyok erre a Mr. Kerouacra.

Hallva, hogy a lány egészen másképp ejti ki az író nevét, mint ő korábban, Frank elpirult.

– Visszaadom, amikor találkozunk – tette hozzá a lány, és elfogadta a könyvet.

A busz közeledett az Oxford Circushöz, és a lány felállt, hogy leszálljon. Frank csak nézte, igyekezett magába szívni a látványt, hogy minden részletre emlékezzen, amíg újra találkoznak. Szeretett volna mondani valami mélyenszántót vagy vicceset, valamit, amit mosolyogva idézhet fel a lány, amikor visszagondol rá. Valamit, amit felemlegethetnek az elkövetkezendő években.

– Nagyon örülök, hogy megismertelek – mondta végül, és megint csak iskolás fiúnak érezte magát.

– Én is, Rock Hudson. Hamarosan találkozunk! – felelte a lány, majd sarkon fordult, elindult a lépcső felé, és nem nézett hátra.

ELSŐ FEJEZET
2022 áprilisa

– Ez a 88-as busz a Parliament Hill Fields irányába! – harsogta a hangosbemondó a buszon, miközben Libby felcipelte a fedélzetre a két táskáját. Mögötte sorban álltak az utasok, és miközben a táskájában kotorászott a pénztárcájáért, hallotta, hogy valaki türelmetlenül cicceg. Végre megtalálta, de még mielőtt a kártyáját a leolvasóhoz érinthette volna, meghallotta az egyik utas morgolódását: „Istenverte turista!” Sietve felkapta a táskáit, és elindult az alsó szinten lévő üres ülés felé, de csak néhány lépést tett, amikor egy tizenéves fiú elsietett mellette, majdnem belelökte egy idős hölgy ölébe, majd lezuttyant a szabad helyre.

Libby a tőle telhető leggyilkosabb pillantással büntette a fiút, majd megfordult, és elindult fel a lépcsőn, a felső szint elejébe. Erősen kapaszkodott a korlátba, nehogy elessen, miközben a busz kikanyarodott a Vauxhall állomásról. Felérkezve megkönnyebbülve látta, hogy az első sor hozzá legközelebb eső ülése szabad; a táskáit a földre dobta, és gyorsan leült.

A busz araszolva haladt a londoni forgalomban, és Libby kinézett a szélvédőn. Úgy tűnt, mindenkinek sietős dolga van: gyalogosok tömegei hömpölyögtek a járdán, az autók dudái úgy harsogtak, akár a dühös libák, és egy biciklis szitkozódva hadonászott egy taxisofőr felé. Amikor a busz felhajtott a Vauxhall hídra, Libby jobbra fordult, hogy rálásson a Temzére. Felismerte a Tate Britain galériát, mögötte pedig a London Eye óriáskereket, amelynek az üveggömbjei csillogtak az áprilisi napfényben.

Három vagy négy évvel ezelőtt Simon felvitte oda a születésnapja alkalmából. Proseccót ittak, miközben a város fölé emelkedtek, azután hot dogot ettek, és kéz a kézben sétáltak a folyó déli partján. Ez a ritka, egynapos londoni kirándulásaik egyikén történt, és Libby emlékezett, milyen szerencsésnek érezte magát, hogy itt lehet Simonnal. Azután…

– Uramisten, hiszen maga az! – szólalt meg egy hang Libbytől balra, és ahogy felé fordult, látta, hogy egy idős férfi ül a szomszédos üléssorban egy szebb napokat is látott, bordó bársonykabátban.

– Tényleg ön az?

Ó, istenem! Libby még csak tíz perce érkezett meg Londonba, és máris összetalálkozott egy fura alakkal.

– Elnézést, azt hiszem, összekever valakivel – felelte, és elfordult.

– Ó! Ó, elnézést!

Libby elővette a telefonját a táskájából. Általában, amikor egy idegen akarata ellenére beszélgetésbe próbált elegyedni vele, inkább felhívott valakit. De ki a fenét hívhatna most fel? A szüleit biztosan nem, a barátai pedig mind Simon barátai is, az ő barátainak a feleségei vagy barátnői, akikkel esze ágában sem volt most beszélgetni.

– Elnézést, hogy háborgattam! – folytatta a férfi kissé remegő hangon. – Mostanában néha összezavarodok.

Volt valami az idős úr hangjában, ami miatt Libby ismét felé fordult. A férfi lehajtott fejjel ült, és olyan végtelenül búskomornak tűnt, hogy a lány egyszeriben késztetést érzett rá, hogy felvidítsa.

– Semmi gond, gyakran előfordul, hogy ismeretlenek összekevernek valakivel. Azt hiszem, olyan az arcom. Nagyon átlagos.

– Átlagos? – kapta fel a fejét a férfi. – Egyáltalán nem átlagos. A csodálatos vörös hajával úgy fest, mint Botticelli Vénusza.

Libby beletúrt hosszú, dús, göndör hajába. Sok mindennek nevezték már a haja miatt az évek során – répafejnek, vörinek, rozsdásnak –, de reneszánsz festményhez még sohasem hasonlították, és ezt nem állhatta meg mosolygás nélkül.

– Elnézést, biztosan furcsának tart – folytatta az öreg. – Higgye el, nem szokásom fiatal nőket leszólítani a buszon, és a hajukat dicsérni.

– Semmi gond. Szükségem volt ma egy bókra, szóval köszönöm.

– Rossz napja van?

– Mondhatjuk.

– Szívesen meghallgatom, ha az segít. – A férfi végigsimította vakító fehér haját, amely rakoncátlan tincsekben keretezte a fejét. – Az emberek gyakran elmondják nekem a problémáikat, főleg az éjszakai járaton. Miután ittak néhány pohárral, még a vadidegenek is elárulnak magukról mindenfélét. El sem hinné, mi mindent hallottam én itt már!

Libby egy röpke pillanatig fontolóra vette, hogy elmeséli nyomorúságos történetét ennek az ismeretlen úrnak, de hogyan is fogna hozzá?

– Ez kedves öntől, de nem szükséges, köszönöm.

A férfi bólintott, majd elfordult, és kinézett a mellette lévő ablakon, Libby pedig a másikon. A busz a Tate Britain háta mögött haladt a Parliament Square felé. Forgalmas nap volt, turisták hosszú sorai kanyarogtak a Westminsterapátság előtt, a Parlamentnél pedig egy kisebb tüntető tömeg gyűlt össze transzparensekkel, és néhány unott képű rendőr felügyelte őket. Libby a telefonjára nézett. Negyed három volt, és a térképalkalmazás szerint nagyjából háromra kellett megérkeznie a nővéréhez.

Ettől a gondolattól megborzongott. Amikor előző este, a sokktól még kissé kábultan megjelent a szülei házában, feltételezte, hogy néhány napig náluk maradhat, amíg kitalálja, mihez kezdjen. Ám ma reggel, a meglehetősen feszült reggelinél, ahol az apja szinte rá sem bírt nézni, az anyja bejelentette, hogy felhívta Rebeccát, aki felajánlotta neki a vendégszobáját. Libby furcsállotta a dolgot, hiszen az anyja és a nővére nem álltak éppen közel egymáshoz, de amikor tiltakozni próbált, az anyja rá sem hederített. Így hát most, néhány órával később itt ült egy idegen buszon, egy idegen városban, az élete becsomagolva két régi táskába.

– Elnézést! – fordult felé ismét a férfi a folyosó másik oldaláról.

– Igen?

– Bocsásson meg, hogy kíváncsiskodom, de azt nem tudtam nem észrevenni. Ön talán képzőművész?

Libby a tekintetével követte az idős úr ujját, amely a táskája oldalzsebébe gyömöszölt rongyos vázlatfüzetre mutatott. Eddig észre sem vette, hogy ott van: ebből is látszott, milyen régen nem használta már ezt a táskát.

– Sajnos nem. Az még évekkel ezelőttről maradt ott, amikor iskolába jártam.

– Talán valamikor rajzolt?

– Igen, de már régóta nem.

– Miért?

Libby szólásra nyitotta a száját, majd becsukta. Miért akarja elmondani az élete történetét egy vadidegennek? Az idős úrnak igaza volt: egyértelműen rejlett benne valami, ami miatt az ember késztetést érzett rá, hogy kiöntse neki a lelkét.

– Nem volt időm – felelte végül.

– Badarság, hiszen rajzolni mindig van idő. Ha gondolja, itt és most lerajzolhat engem.

– Köszönöm, de azt hiszem, azok az idők már elmúltak.

A busz megállt a Downing Street előtt, ahol sok új utas szállt fel, és egyszeriben nyelvek bábeli zűrzavara alakult ki Libby lába alatt, az alsó szinten.

– Tudja, sohasem késő újrakezdeni a rajzolást – folytatta a férfi. – Képzőművésznek tanult?

– Igen, és képzőművészeti egyetemre készültem, de… – Na, tessék, már megint elkezdte kiönteni a lelkét. – Végül orvosi egyetemre mentem.

– Orvosnak tanult? Istenem, pedig egyáltalán nem látszik orvos típusnak. Nem, én biztos nem fordulnék önhöz a rozoga csípőmmel.

Libby meglepetten nézett rá, de az idős úr rákacsintott.

– Csak viccelek. Ön bizonyára csodálatos doktor.

– Tulajdonképpen igaza van, nem vagyok az az orvos típus. Utáltam az orvosi egyetemet, és ott is hagytam, mielőtt bárkinek kárt tehettem volna a rozoga csípőjében.

A férfi kuncogott, Libby pedig akarata ellenére elmosolyodott.

– Akkor hát mivel foglalkozik most, ha nem orvos és nem is rajzol?

Libby nem felelt, mivel nem tudta, mit mondhatna. Huszonnégy órával ezelőttig Simonnak dolgozott, a kertészeti vállalkozásának intézte a könyvelési és az adminisztratív ügyeit. De most? Tudja a fene, mihez fog kezdeni!

A busz közeledett a Trafalgar Square-hez, és Libby megpillantotta a négy, kihívó strázsaként őrködő, fenséges oroszlánt a kövér galambok gyűrűjében. Középen Nelson emlékoszlopa emelkedett magasan a turisták és a buszozók tömege fölé, tetején az admirálissal, aki – akár egy szigorú szülő – felügyelte a várost. Mögötte a Nemzeti Galéria oszlopai és kupolás teteje magasodott. Ahogy megpillantotta az épületet, érezte, hogy feltolulnak benne az emlékek. Egyszer, egy iskolai kirándulás során járt a galériában. A legtöbb osztálytársa hamar elunta magát, és panaszkodott, hogy inkább a Madame Tussauds viaszmúzeumba szeretnének menni, de Libbyt lenyűgözte a hatalmas épület a díszes mennyezetével és a megannyi termet megtöltő rendkívüli festménygyűjteményével. Mindez még akkor történt, amikor azt remélte, hogy képzőművészetet fog tanulni, mielőtt a szülei megmakacsolták volna magukat, és ki nem jelentették, hogy a lányuknak „rendes” diplomát kell szereznie, hogy azután „igazi” munkája lehessen.

Libby az idős úrra nézett, látta, hogy ő is a gondolataiba merült, és könnyes szemmel bámul ki az ablakon. Valószínűleg megérezhette, hogy nézi őt, mivel egyszer csak megrázta a fejét, mintha egy álomból ébresztené fel magát.

– Tudja, egyszer valaki azt mondta nekem, hogy nem kell feltétlenül iskolában tanulni rajzolni. Hogy elég, ha az ember sok időt tölt itt, a Nemzeti Galériában, mert az olyan, mintha a világ legnagyobb művészeitől tanulna.

– Tényleg?

– Ő a buszon gyakorolta a vázlatkészítést. Azt mondta, tökéletes hely ahhoz, hogy megtanuljon élő modelleket rajzolni, mivel itt mindig nagyon érdekes témákat lehet találni.

– Szerintem én erre képtelen lennék, túl zötyögős.

A férfi Libbyre nézett.

– Járt valaha a Nemzeti Galériában?

– Egyszer, tizenéves koromban. De mindig is terveztem, hogy újra ellátogatok.

– Akkor hát mi lenne, ha elmennénk most? Máris hozzáfoghatunk a művészeti képzéséhez! – Ezzel az idős férfi a mögötte lévő kapaszkodórúd felé nyúlt, és lendületesen megnyomta a leszállásjelzőt.

– Elnézést, de nem tehetem – felelte Libby, és látta, hogy a férfi válla megereszkedik.

– Hát persze, ostoba vagyok.

– Mennem kell valahová. Ezenkívül itt vannak ezek a szörnyűségek – mutatott Libby a két táskájára.

– Bocsásson meg, nem tudom, mi lelt. Furcsán viselkedem ma – szabadkozott a férfi.

– Nem, egyáltalán nem. Megígérem, hogy valamikor elmegyek a galériába.

Ám a férfi már nem figyelt rá, csak meredten bámult vissza, a galéria irányába. A busz megállt, és halk, nyögdécselő hang kíséretében kinyíltak az ajtók. Az idős úr továbbra is kifelé bámult az ablakon.

– Azt hiszem, én leszállok itt – mondta hirtelen, és talpra húzta magát. – Van egy festmény, amit szeretnék megnézni.

Libby figyelte, ahogy a férfi a korlátba kapaszkodva kicsoszog a helyéről. Úgy festett, mint aki bármelyik pillanatban eleshet.

– Segítsek lemenni a lépcsőn?

– Nem, köszönöm, megoldom. – A férfi lepillantott a lányra. – Egyébként a nevem Frank.

– Örülök, hogy megismertem, Frank. Én Libby vagyok.

– Libby – ismételte a férfi mosolyogva. – Mi lenne, ha megpróbálna rajzolni a buszon? Az az érzésem, hogy illene magához. – Azzal megfordult, és elindult lefelé a lépcsőn.

MÁSODIK FEJEZET

Libby a nővére háza előtt állt. Felpillantott a magas, impozáns, György korabeli épületre, majd vett egy mély lélegzetet, és elindult felfelé a lépcsőn. Épp csak megnyomta a csengőt, és az ajtó egy szempillantás múlva már ki is vágódott. Ott állt a nővére jóganadrágban meg egy drágának tűnő felsőben, és tetőtől talpig végigmérte.

– Hű, de nyúzottnak tűnsz! – Rebecca közelebb hajolt, és egy csontos ölelésbe vonta a húgát.

– Hát igen, egy kicsit sokkoló ez az egész. – Libby át akarta nyújtani az egyik táskáját a nővérének, de ő máris sarkon fordult, és visszasietett a házba.

– Megtennéd, hogy leveszed a cipőd? – szólt hátra, miközben a húga becipekedett.

Libby a földre dobta a táskáit, lerúgta a lábbelijét, azután elindult a folyosón át a ház hátsó felében lévő, tágas amerikai konyhába. Itt minden hófehér volt, kezdve a kampókon lógó, teljesen egyforma porceláncsészéktől, a sütő fogantyújára terített, ropogós fehér konyharuhákig. Libbyt meglepte, hogy Rebeccának nincs kifogása az ellen, hogy egy rakás banán legyen a gyümölcsöstálban, hiszen az egyáltalán nem illett a helyiség színvilágához.

Lekuporodott a konyhasziget melletti keskeny bárszékre, és várta az elkerülhetetlent.

– Hát akkor, mesélj el mindent! – mondta Rebecca. – Anya röviden összefoglalta, de én tőled szeretném hallani.

– Rendben. – Libby nyelt egy nagyot. – Szóval tegnap este Simon javasolta, hogy menjünk el vacsorázni abba az új olasz étterembe. Kicsit furcsának találtam, mivel péntekenként általában házhoz rendeljük a kaját, és nagyon régen nem voltunk már étteremben. De ő lefoglalta az asztalt, felöltöztünk, és elmentünk.

– És?

– A vacsora jó volt, de Simon egy kicsit szórakozottnak tűnt… Folyton a telefonját nézegette, és háromszor is kiment a mosdóba. Azt gondoltam… – Libby elhallgatott, mivel szégyellte hangosan kimondani, amit gondol.

– Mit? – kérdezte a nővére.

Libby lehunyta a szemét, és ismét ott találta magát az étteremben, nézte, ahogy a barátja a gyertyafényes asztal túloldalán rágja a körmét, mint mindig, amikor ideges. Felmerült benne, hogy mit is jelenthet mindez, és egy kis gombóc nőtt a torkában az izgatottságtól.

– Libby?

– Azt hittem, hogy megkéri a kezem – mondta ki végül Libby halkan.

– Jézusom!

– Hát igen. – Libby érezte, hogy fojtogatja a sírás, ezért vett egy mély lélegzetet, hogy úrrá legyen az érzelmein. – De kiderült, hogy nem azon törte a fejét, hogyan kérje meg a kezem. Hanem azon, hogyan szakítson velem.

– Micsoda egy szemétláda! – jegyezte meg Rebecca egy kicsit túl jóízűen. – És mit mondott?

– Azt, hogy még mindig szeret, de egy ideje már boldogtalan, és kicsit megkoptak közöttünk a dolgok, meg hogy elbizonytalanodott abban, akar-e egyáltalán párkapcsolatban élni. Azt is mondta, hogy úgy gondolta, jobb, ha őszinte, és elmondja nekem, mit érez, ahelyett hogy „csendben szenvedne tovább”… Ezek az ő szavai.

– És miért vitt el egy romantikus étterembe, hogy mindezt elmondja neked?

– Úgy gondolta, így talán könnyebb lesz. Hiszen otthon csak feldühödnék, de azt tudta, hogy sosem csinálnék jelenetet a többi vacsorázó előtt.

– El kell ismernem, ez igazi átgondolt tervezésre vall – jegyezte meg Rebecca, és elismerően ingatta a fejét. – És te tényleg azt hitted, hogy megkéri a kezedet?

– Mindig is azt terveztük, hogy amikor betöltjük a harmincat, eljegyezzük egymást, és mivel nemsokára itt a szülinapom…

– Tudod, mi ez? – kérdezte Rebecca. – Tipikus életközepi válság.

– Harmincévesen?

– A férfiak mindenféle furcsa dolgokat művelnek a nagy jelentőségű születésnapok környékén. Tom egy motort akart venni, amikor negyvenéves lett. Persze nem engedtem neki, de ez pontosan ugyanaz. Kiborulnak attól, hogy öregszenek, hogy veszítenek a férfiasságukból, és úgy érzik, valami radikális dolgot kell tenniük.

– Nekem úgy tűnt, hogy elég komolyan gondolja – jegyezte meg Libby.

Ne haragudj!, motyogta Simon, és rá sem nézett a lányra, miközben a tiramisut ették. Folyton úgy érzem, hogy egy kapcsolatnak többről kellene szólnia… Annyira szervezett és kiszámítható lett az életünk… Hiányzik a spontaneitás.

– És most mihez fogsz kezdeni? – Rebecca felállt, és a vízforralóhoz ment.

– Simon azt mondta, időre van szüksége ahhoz, hogy kitalálja, mit akar… úgy fogalmazott, hogy egy kis szünetre. Annyira megdöbbentem, hogy beleegyeztem, hogy egy időre elköltözöm, és adok neki egy kis teret. De most már úgy gondolom, hogy ez nem volt túl jó ötlet.

– Nem, szerintem ez jó terv. Adj egy hetet Simonnak, hogy egyedül legyen, és rá fog jönni, mekkora hibát követ el.

– És ha mégsem? Mi lesz, ha…

Libbyt hatalmas robaj szakította félbe, ahogy a nővére bekapcsolta a kávédarálót. Ebben a házban az instant kávé ismeretlen fogalom volt. Minden egyes csésze kávét külön kellett elkészíteni, ami évezredekig tartott. Simon mindig nagyon jól szórakozott, amikor figyelte, micsoda bonyodalmakba veri magát Rebecca és Tom egy egyszerű meleg ital elkészítéséért, és ilyenkor próbálta elkapni Libby tekintetét, hogy őt is megnevettesse. A lány úgy érezte, mintha kést döfnének a szívébe, ahogy felidézte ezeket az emlékeket. Simonnal egy csapatot alkottak, mindig számíthattak egymásra, különösen az őrült családtagok körül. Akkor hogy lehet, hogy most el akarja hagyni?

– Mit is mondtál? – kérdezte Rebecca a kávédarálás végeztével.

– Azt, hogy mi van, ha tényleg komolyan gondolja? Mi van, ha nem életközepi válságról van szó, hanem valóban azt akarja, hogy vége legyen?

– Ugyan már, hiszen nyolc éve együtt vagytok, nem fogja csak úgy eldobni magától ezt a kapcsolatot! Észhez fog térni.

– Tegyük fel, hogy így lesz. Szerinted akkor visszamenjek hozzá? Úgy értem, mi lesz, ha néhány év múlva megint ezt csinálja?… Hogyan bízhatnék meg benne ezek után?

– Persze hogy megbízhatsz benne! Hiszen mégiscsak Simonról van szó, aki nem éppen egy Casanova. Hidd el nekem, csak egy ostoba kis kitérő az egész, néhány hét múlva megint otthon leszel, és együtt nézitek majd a tévét, mint két unalmas, vén trotty, hiszen valójában azok is vagytok.

Még mielőtt Libby felelhetett volna, hirtelen hatalmas trappolást hallottak az előszobából.

– Libby néni! – Hector, Rebecca fia berontott a konyhába, és a nagynénje karjába vetette magát. Ő felkapta és át-ölelte az unokaöccsét, az arcát a hajába temette, és belélegezte az almasampon meg a kölesgolyó megnyugtató illatát.

– El sem hiszem, hogy így megnőttél! – mondta a kisfiúnak, amikor letette. – Hány éves is vagy, talán tizennyolc?

– Tudod, hogy csak négy – felelte Hector a homlokát ráncolva. – Anya szerint te fogsz vigyázni rám a húsvéti szünetben.

– Tényleg? – fordult Libby Rebecca felé, akit hirtelen nagyon lefoglalt, hogy forró vizet öntsön a kávéra.

– Elmehetünk a Természettudományi Múzeumba? Látni akarom a dinoszauruszokat!

– Hector, mi lenne, ha mennél, és befejeznéd azt a rajzot a nagyinak, azután megmutathatnád nekem és Libby néninek? – javasolta Rebecca.

A kisfiú kirohant a konyhából. Hosszú csend következett, miközben Rebecca minden figyelmével a kávéra összpontosított.

– Szóval ezért ajánlottad fel, hogy lakhatok nálad – szólalt meg Libby végül. – Azt akarod, hogy vigyázzak Hectorra.

– Nem! Azért ajánlottam fel, mert jószívű nővér vagyok, és segíteni akartam neked – felelte Rebecca végtelen felháborodással a hangjában, ám a füle egy kissé elvörösödött.

– Akkor hát nincs szükséged arra, hogy vigyázzak Hectorra?

– Nincs, ha nem akarsz. De arra gondoltam, hogy szívesen töltenél egy kis időt az unokaöcséddel… hiszen alig találkoztok.

– Azt hittem, van egy bentlakó dadusotok.

– Van, de haza kellett mennie… valamilyen családi ügy miatt, ami igazán kellemetlen. Ezért is van egy szabad szobánk a számodra.

Lám, lám! Libby tudta, hogy valamilyen hátsó szándék húzódik meg a meghívás mögött. Rebecca sohasem tett semmit, amiből ne származott volna valamilyen haszna.

– Mennyi ideig van szükséged segítségre?

– Csak egy-két hétig, amíg Rosalita vissza nem jön. Valójában tökéletes az időzítés, hiszen addigra Simon és te túl lesztek ezen a hülyeségen, és akkor hazaköltözhetsz. – Ezzel Rebecca átnyújtott a húgának egy csésze jó erős illatú kávét.

– Nem tudom, Becca. Persze szívesen töltök időt Hectorral, de nem tudom, megfelelő állapotban vagyok-e. Nézz rám, teljesen szét vagyok esve!

A nővére nagyot sóhajtott.

– Hányszor kértem tőled segítséget azóta, hogy Hector megszületett?

– Hát soha, de…

– Felteszem, hogy amíg külön vagytok, nem fogsz Simonnak dolgozni, szóval lesz szabadidőd. Vagy nem?

– Lesz, de…

– Hát akkor? Ezenkívül jót fog tenni neked. Hector majd eltereli a figyelmedet arról, hogy Simon miatt keseregj. – Rebecca mindig is tudta, hogyan érvényesítse az akaratát a húgáéval szemben, már egészen kis gyerekkoruk óta. Nem csoda hát, hogy olyan sikeres vállalati ügyvéd lett belőle. Libby lemondóan belekortyolt a kávéjába.

– Mmm, ez finom!

– Kopi Luwak, Indonéziából. A cibetmacskák megeszik, majd kiürítik a kávébabot, ami ezalatt fermentálódik. Egy vagyonba kerül, de csakis szabadon élő cibetmacskáktól származó kávét veszünk.

Libby elhúzta a száját, és letette a csészéjét.

– Tehát elvállalod Hectort? – kérdezte Rebecca.

Libby eltűnődött, mielőtt felelt volna. Talán mégsem olyan rossz ötlet. Legalább lefoglalja majd; ezenkívül imádta a kisfiút, az egyetlen családtagot, aki nem kezelte komplett idiótaként.

– Oké, persze.

– Nagyszerű! – Rebecca felkapott egy papírlapot a konyhapultról, és a húgának nyújtotta. – Kinyomtattam neked az időbeosztását. Minden reggel a fociklubban kezd, délután pedig mindenféle programjai vannak. A magántanára keddenként jön, szerdán zongoraórája van, péntekre pedig jegyetek van egy kiállításra a Természettudományi Múzeumba.

– Tyűha!

– Mi az?

– Tudod, hogy mindig is híve voltam a jó időbeosztásnak, de ez egy kicsit kimerítőnek tűnik.

– Nem az, inkább fejlesztő – felelte Rebecca. – És muszáj fejlődnie, ha jó iskolába akar járni.

– Oké, igyekezni fogok.

– Tom és én hat előtt nem érünk haza, úgyhogy főznöd is kell majd Hectornak. Mindent az Ocadótól rendelek, szóval neked csak követned kell a menüt. És ne feledd, hogy nem eszik vörös húst meg tejterméket, és cukrot is igyekszünk csak hétvégén adni neki.

– Rendicsek. – Libby egyre jobban sajnálta az unokaöccsét.

– Tudom, mire gondolsz, Libby, és nem viheted el a McDonald’sba csibefalatkázni meg turmixozni! Lehet, hogy te nem törődsz a testeddel, de mi ebben a házban tisztelettel bánunk a miénkkel.

– Ígérem, nem lesz hamburgerezés.

Rebecca telefonja rezgett egyet, és felvette a pultról.

– Ó, és képernyőidő sincs! – tette hozzá, miközben elolvasta az üzenetet. – Nemrég láttam egy tudósítást arról, milyen károkat okoz a képernyő a fejlődésben lévő agyban.

Libby nem tudta megállni pofavágás nélkül, és Rebecca pontosan ekkor pillantott fel a telefonjából.

– Van valami problémád?

– Nincs.

– Csak mert a pofavágás arra utal, hogy nem értesz velem egyet.

– Nem erről van szó. De gyerekkorunkban rengeteget néztük a tévét, és nem vagyok biztos benne, hogy bármiféle kárt tett volna az agyunkban.

Libby még gyerekkorukból emlékezett arra a lesújtó tekintetre, amellyel most bámult rá a nővére, és amelyben keveredett az unalom és a megvetés.

– Mondd csak, Libby, hány gyereked is van?

– Na, megérkeztünk!

– Pontosan! – csattant fel Rebecca. – Majd ha esetleg lesznek gyerekeid, nekik megengedheted, hogy tévézzenek, és szarságokat egyenek. De amíg az én fiamra vigyázol, kérlek, hogy tartsd tiszteletben az én szabályaimat. Rendben?

Libby válaszolni akart, de Rebecca máris kiviharzott a konyhából, és otthagyta a húgát, aki tátott szájjal bámulta a cibetmacska-ürülékből készült kávét.