Őszentsége a Dalai Láma előszavával

Ranjay Gulati

A merészség

mikéntje

A mindennapi bátorság tudománya

– részlet –

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Ranjay Gulati: How to Be Bold – The Surprising Science of Everyday Courage
HarperCollins Publishers, 2025

Copyright © 2025 by Ranjay Gulati

Hungarian edition © HVG Könyvek, 2026
Hungarian translation © Hegedűs Péter

Fordította Hegedűs Péter

ISBN 978-963-565-848‑0

Minden jog fenntartva.
Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Szüleimnek, Satya Paulnak és Sushma Gulatinak, akik első példaképeim voltak a bátorság elsajátításához.

Továbbá feleségemnek, Anuradhának és gyermekeimnek, Varounnak és Shivaninak, akik nap mint nap észrevétlenül inspirálnak merész tetteikkel.

„Minden készen van, hogyha szellemünk kész.”‍¹

William Shakespeare:
V. Henrik, IV. felvonás, III. szín

Tartalom

Őszentsége a Dalai Láma előszava

Bevezetés

A gyávaságról

I. rész – Bátorságizmunk kidolgozása

1. fejezet – Megküzdés

2. fejezet – Magabiztosság

3. fejezet – Elköteleződés

4. fejezet – Kapcsolatok

5. fejezet – Megértés

6. fejezet – Nyugalom

II. rész – Bátorságizmunk kidolgozása

7. fejezet – Klántudat

8. fejezet – Karizma

9. fejezet – Kultúra

Utószó

Köszönetnyilvánítás

A merész játék szabályai

Jegyzetek

Név‑ és tárgymutató

Őszentsége a Dalai Láma előszava

A bátorság nem a félelem hiánya, hanem az a képességünk, hogy bizonytalanságaink közepette is bölcsen és együttérzéssel cselekedjünk. Merészségünk a lelkierőnkből, türelmünkből és a mások iránti őszinte törődésünkből fakad. Meggyőződésem szerint a bátorság nem korlátozódik a fizikai vakmerőség megnyilvánulásaira, inkább azt a hajlandóságunkat tükrözi, hogy kiálljunk az igazságért, gyakoroljuk a megbocsátás erényét, és önzetlenül, mindenki javát szem előtt tartva cselekedjünk.

A félelem és a bizonytalanság gyakran akadályozza a helyes döntések meghozatalát. Ám amennyiben elcsitítjuk elménket, és felébresztjük a szívünkben az együttérzést, magabiztosan és éleslátón nézhetünk szembe a kihívásokkal. Ezt a fajta bátorságot kivétel nélkül mindannyian fellelhetjük magunkban, ehhez pedig az együttérzésen, a józan észen, az etikus cselekvésen és mások szolgálatán keresztül vezet az út.

Ez a könyv részletesen taglalja, miként tehetünk szert több bátorságra a hétköznapokban – nem erőszakos módszerekkel, hanem bölcsességgel, rugalmassággal és közös emberségünk mélyebb megértésével. Ha felismerjük kölcsönös egymásrautaltságunkat, természetes módon feltámad szívünkben a személyes becsvágyon túlmutató, magasabb rendű jóra irányuló bátorság.

Kívánom, hogy e könyv segítsen az olvasónak szert tenni az emberiség együvé tartozását szorgalmazó, valódi bátorságra.

2025. február 11.

a Dalai Láma

Bevezetés

Az egyik legbátrabb ember, akit valaha ismertem, nem legendás felfedező, aktivista vagy katona volt, sőt még csak nem is hollywoodi kaszkadőr, űrhajós vagy épp tűzoltó. Hanem az édesanyám. Indiában az 1960‑as és 1970‑es években, amikor felcseperedtem, a társadalomban rendíthetetlen hagyománytisztelet uralkodott. A férfiak a család kenyérkeresői és egyben fejei voltak, míg a nőktől azt várták el, hogy a háztartási munkákban találják meg életük értelmét, férjük céljait és boldogságát a maguké elé helyezve. Akkoriban kevés nő vette magának a bátorságot, hogy a saját lábára álljon, önálló karriert építsen, és összespórolt pénzét vállalkozásba fektesse. Ám az én anyám pontosan ezt tette.

Akkoriban túl fiatal voltam, hogy teljességgel felfogjam, mekkora kockázatot vállalt édesanyám. Mindenesetre némi homályos fogalmam azért volt róla – és már így is egészen elképedtem a bátorságán. Sosem fogom elfelejteni azt a drámai pillanatot, amelyet tinédzserkoromban éltünk át. Miután anyám a vállalkozásának köszönhetően szolid jómódot teremtett családja számára, vásárolt két hektár földet Újdelhi mellett, egy vidékies környéken, és azt tervezte, hogy ott majd nyaralót épít. Ám alighogy megvette a birtokot, a hatóságok nyilvánosságra hoztak egy tervezetet, miszerint ezen a helyen új városrész épül, és új épületek sorát akarják felhúzni. Anyám szántóföldjének értéke egyik napról a másikra az egekbe szökött. Hamarosan megkörnyékezte egy ingatlanfejlesztő, hogy eladná‑e a telkeket egy csinos összegért. Anyám elutasította az ajánlatot, és közölte a férfival, hogy fütyül a pénzre – ez a földdarab a szívéhez nőtt, mert olyan közel fekszik az otthonához. Az ingatlanfejlesztő erőszakoskodni kezdett, azzal fenyegetőzött, hogy ha anyám nem adja el a telkeket, akkor súlyos következményekkel kell szembenéznie. Ám anyám hajthatatlan maradt.

Egy napon aztán egy idegen bukkant fel az ajtónk előtt, aki a nevezett ingatlanfejlesztő képviselőjeként mutatkozott be, és anyámmal akart beszélni. Tagbaszakadt pasas volt, olcsó és túlságosan szűk sportzakót viselt. Anyám először be sem akarta engedni, de a férfi váltig bizonygatta, hogy csak öt percet kér, és azután örökre eltűnik. Betessékeltem hát a nappalinkba, ahol lehuppant a kanapéra anyámmal szemben. Én az előszobából leskelődve láttam, hogy egy okiratot húz elő a zsebéből, lecsapja az asztalra, és szigorúan anyámra mered.

– Azért vagyok itt, hogy ezt aláírassam magával.

Anyám szemügyre vette a dokumentumot, és látta, hogy egy adásvételi szerződés. Már tolta is vissza a férfi elé.

– Világosan megmondtam a főnökének, hogy a földem nem eladó. Miért járnak maguk még mindig a nyakamra? Úgysem fogom meggondolni magam.

– Tudom, milyen csökönyös – felelte a férfi. – Engem viszont pontosan azért küldtek, hogy meggyőzzem. Hoztam egy kitöltetlen csekket is… épp csak az összegben kell megállapodnunk. Addig innen nem tágítok, míg alá nem írja a szerződést.

– Nézze, felőlem jártathatja a száját napestig. A földem nem eladó.

A férfi szúrós tekintettel bámulta anyámat. Azután lassan a zakójához nyúlt, széthúzta derekán, és megvillantotta a nadrágja övébe rejtett revolvert.

A vér meghűlt az ereimben. Átfutott az agyamon a gondolat, hogy rárontok a fickóra, és megpróbálom ártalmatlanná tenni, de moccanni sem bírtam a rémülettől. A jelenet viszont lepergett a lelki szemeim előtt, miközben a kockázatot mérlegeltem. Vajon milyen gyorsan fog reagálni? És ha visszaüt, elbírok‑e vele? Ki tudom‑e csavarni a kezéből a pisztolyt, mielőtt rálőhetne anyámra?

Anyám eközben valami egészen hihetetlen dolgot művelt. Könnyedén felállt, odalejtett a férfihoz, és lekent neki egy jókora csattanós pofont.

– Maga azt hiszi, hogy megijedek a fegyverétől? Takarodjon a házamból, de nyomban!

A férfi az elképedéstől sóbálvánnyá meredve ült a kanapén. Anyám az ajtóra mutatott.

– Ebben a szent pillanatban hordja el magát, és soha többé meg ne lássam! Rajta, mozgás!

Bármilyen hihetetlen, a férfi szó nélkül engedelmeskedett. És többé valóban nem láttuk.

Utóbb megkérdeztem anyámtól, nem rémült‑e halálra.

– Ugyan mitől rémültem volna? – kérdezett vissza.

– De hiszen a pasasnak pisztolya volt!

– Tudod mit? – fortyant fel anyám. – Velem senki ne packázzon. Az az én földem, amit a verejtékes munkámmal szereztem.

Anyámat ismerve biztos vagyok benne, hogy abban a pillanatban azért remeghetett a térde, mégsem hagyta, hogy a félelem irányítsa a viselkedését. Bármennyire inába szállt is a bátorsága, tudatosan elhatározta, hogy szembeszáll a basáskodó alakkal. Éveken keresztül elszántan küzdött, hogy kitörhessen a hagyományos indiai női szerepből, harcedzett és határozott asszonynak tartotta magát, aki saját kezébe vette a sorsa irányítását, és kétségtelenül ebben a pillanatban is ez az énkép vezérelte.

Amint e könyvben kifejtem, a bátor ember korántsem azért mer rendíthetetlenül cselekedni, mert nem ismeri a félelmet, hanem mert képes célravezetően értelmezni az egyes élethelyzeteket, és szilárd, rátermett emberként tekint magára, aki mindenkor a kezében tartja a gyeplőt. A bátrak túlnyomó részét éppúgy gyötri a félelem, ahogyan bármelyikünket, ám ezeket az embereket az életfelfogásuk és énképük képessé teszi arra, hogy a döntő pillanatban a tettek mezejére lépjenek. A merészség nem veleszületett, hanem tanult viselkedésforma, mely azon áll vagy bukik, sikerül‑e elsajátítanunk az „aki mer, az nyer” gondolkodásmódot.‍¹ Bármelyikünk felébresztheti magában a bátorságot és a tetterőt a munkájában és a magánéletében egyaránt, csupán elegendő időt kell szánnunk rá, hogy megértsük, kielemezzük és átalakítsuk azokat a gondolkodási keretrendszereket, melyek között az életünket és a ránk leselkedő veszélyeket értelmezzük.

Persze én is jókora vargabetűkkel jutottam el ehhez a felismeréshez. Mindenesetre az egész azzal kezdődött, hogy gyermekkoromban megfigyeltem édesanyámat és a viselkedése által kiváltott érzéseimet. Meghatott a bátorsága – és máig csodálom. Ám egyúttal szégyenkeztem is a saját gyávaságom miatt. „Mi lehet a baj velem?” – töprengtem. Miért nem rohantam oda, hogy leteperjem azt a fegyveres gazfickót? És miért riadtam vissza más merész döntésektől is, például attól, hogy jelentkezzek a tanórán, amikor valami kreatív gondolat ötlött az eszembe, vagy kérdőre vonjak tekintélyben felettem álló személyeket, amikor úgy éreztem, igazságtalanul járnak el? Lelkes sportoló létemre is hajlamos voltam habozni vagy épp ledermedni a kulcsfontosságú pillanatokban, ugyanis rettegtem attól, hogy csalódást okozok a csapattársaimnak. Miért történt ez velem újra meg újra? Anyámnak sikerült legyűrnie a félelmét, ám úgy tűnt, én képtelen vagyok rá.

Évtizedeken át küzdöttem a félelemmel, noha minden tőlem telhetőt megtettem, hogy végre megszabaduljak tőle. A húszas és harmincas éveimben rákényszerítettem magam a kockázatvállalásra abban a reményben, hogy így bebizonyíthatom, igenis bátrabb ember vagyok, mint amilyennek a szívem mélyén tekintettem magam. Magashegyi túrákon jártam a Himalájában. Megtanultam repülőt vezetni, és a pilótajogosítványt is megszereztem. Azután a hullámlovaglásba vetettem bele magam. Ezek a tevékenységek szórakoztatóak voltak, és temérdek tapasztalattal gazdagítottak, ráadásul segítettek eloszlatni a félelmeimet, melyek életem más területein gyötörtek. Miközben egyre-másra tűztem ki emberpróbáló célokat, ráébredtem, hogy számos kihívás, amelyektől korábban rettegtem, könnyűszerrel vállalható, és ez megszilárdította önbizalmamat, hogy merjek új kockázatokat vállalni. A szakmai életemben is azt vettem észre, hogy fokozatosan egyre erősebbnek és rátermettebbnek érzem magam, és mind gyakrabban állok ki olyan élethelyzetekben, amelyek erkölcsi bátorságot követelnek. A fülemben ilyenkor mindig anyám intése csengett: „Légy bátor!”

Az évtizedek folyamán lassacskán előrébb jutottam a bátorság rögös útján – és bár még mindig nem vagyok olyan rettenthetetlen, amilyen lenni szeretnék, de már sokkal jobb a helyzet. Mindenesetre számtalanszor eltöprengtem azon, vezet‑e az enyémnél gyorsabb és zökkenőmentesebb út a bátorsághoz, és mint idővel felfedeztem, a válasz határozott „igen”.

A 2008‑as pénzügyi válságot követően kollégáimmal, Nitin Nohriával és Franz Wohlgezogennel készítettünk egy felmérést, amellyel azt akartuk kideríteni, hogyan működtek a vállalatok a gazdasági visszaesés nehéz esztendeiben. Célunk annak megállapítása volt, hogy mely menedzsment-stratégiák válnak be a legjobban válság idején. Miután 4700 nyilvánosan működő részvénytársaság teljesítményét vizsgáltuk meg három korábbi recesszió folyamán, érdeklődéssel konstatáltuk, hogy a vállalatok egy kis hányada – mintegy 9 százaléka – minden egyes válságból megerősödve lábalt ki.

Az ember azt hihetné, ezek a cégek körültekintőbben és konzervatívabban jártak el, mint társaik, ám nem ez volt a helyzet. Statisztikai elemzésünk kimutatta, hogy pontosan azért lendültek fel, mert merészebb húzásokkal operáltak a többieknél. Ellenálltak a rettegésből fakadó késztetésnek, hogy megszorításokat vezessenek be a mostoha körülmények közepette – mely reakció az üzleti életben többnyire egyet jelent a költségvetés megnyirbálásával és a munkaerő leépítésével. Persze ezek a cégek is csökkentették a költségeiket, ám ugyanakkor mertek kockázatot vállalni, és vészterhes időkben is befektettek a gazdasági növekedésbe. Bár korántsem ez volt az eredeti szándékunk, végül egyértelműen bizonyítottuk, milyen jelentős változást idéznek elő a merész döntések az üzletmenetben.

E vizsgálat után komolyabban is elkezdett foglalkoztatni, miért sikerülhet bizonyos vállalatoknak és embereknek felülemelkedni a félelmeiken, miközben mások erre képtelennek bizonyulnak. Az egyének esetében látszólag adódott a válasz: a jellemüknek vagy a vérmérsékletüknek köszönhetik a sikert. A bölcselők Szókratésztól, Platóntól, Arisztotelésztől és Menciusztól kezdve úgy vélekedtek, hogy a bátorság velünk született erény, a hősök „vitézi alkatának”‍² egyenes következménye. A történészek és a nagyközönség egyaránt régóta elismer bizonyos személyiségeket – köztük Napóleont, Patton tábornokot, Jeanne d’Arcot vagy épp Florence Nightingale‑t – a bátorság iskolapéldáiként. Különösképpen a katonák vitézségét szokás magasztalni; gondoljunk csak Carl von Clausewitzre, aki 1832‑ben A háborúról (Über den Krieg) című kötetében így fogalmazott: „A háború a veszélyek hazája, első kelléke tehát a bátorság.”‍³

Azonban gyanítottam, hogy a személyiség önmagában nem indokolhatja maradéktalanul, miért viselkednek egyes emberek bátrabban másoknál. Szociológusi végzettségemnek köszönhetően idejekorán megtanultam, hogy az emberi viselkedést nem lehet kizárólag az egyének – adottságaik és személyiségük – vizsgálata alapján magyarázni, hanem számításba kell venni a rájuk ható társas élethelyzeteket is, kiváltképpen pedig azt, miképp alakítják ezek a szituációk az önmagukról és másokról alkotott képüket. Jóllehet bizonyos mértékig valóban képesek vagyunk megválasztani az életkörülményeinket, és egyes esetekben felül is emelkedni ezeken, a bátorságról mint adottságról alkotott közkeletű elképzelések túlzott leegyszerűsítésnek tűntek. Vajon tényleg csupán a velük született alkati sajátságok késztetnek egyes embereket arra, hogy félelmeiket leküzdve merész tetteket hajtsanak végre, vagy valamiféle összetettebb kölcsönhatás áll fenn ilyenkor az egyén és a konkrét életkörülmények között? Mivel rájöttem, hogy sok hőstett véghez vivője a múltban nemigen jeleskedett vitézségével, eltűnődtem, vajon a bátor cselekedetek nem csupán azt tükrözik‑e, miként viszonyul az egyén egy adott élethelyzethez, és miként értelmezi az abban játszott aktuális szerepét. Úgy tűnt, a hőstettekre rendszerint e két tényező közrejátszása szolgál a legmeggyőzőbb magyarázattal.‍⁴

Tíz éven át elemeztem olyan eseteket, melyek főszereplői a legkülönfélébb körülmények közepette, félelmeik dacára is kitartottak, energikusan cselekedtek és sikert arattak. Közülük néhányan eredendően veszedelmes pályán vagy munkakörülmények között mozogtak, ám a többség éppolyan hétköznapi ember volt, mint édesanyám, aki egyszer csak kénytelen volt a sarkára állni, és felnőni egy kihíváshoz. Kutatási asszisztenseimmel rendkívüli, nagy hatású szituációkat vettünk górcső alá, mert rájöttünk: bár a legtöbbünk sosem kerül ilyen körülmények közé, a leszűrhető tanulságok a hétköznapi életben is alkalmazhatók. Számos interjút készítettünk például azokkal az alkalmazottakkal és vezetőikkel, akik 2011‑ben Japánban a fukusimai atomerőmű katasztrófája során azon dolgoztak, hogy megakadályozzák a szomszédos reaktorok leolvadását. Megkíséreltük megfejteni Nick Saban edző elképesztően sikeres amerikaifoci-csapatának titkait az Alabamai Egyetemen. Beszélgettünk egy katonával, aki az ukrán háborúban a fronton harcolt. És persze terítékre került számos üzleti életből vett példa is: több mint háromszáz cégvezetővel és vállalkozóval készítettünk interjút. Ezek túlnyomó többségét utóbb esettanulmányként tanítottam a Harvard Üzletvezetési Karán (Harvard Business School).

Szerteágazó kutatómunkánk alapján arra a következtetésre jutottam, hogy a bátor ember olyan személy, aki tudatosan hajt végre merész és kockázatos tetteket valamely arra méltónak ítélt cél szolgálatában, rendszerint makacs félelemérzetével dacolva.‍⁵ A félelem persze nem feltétlen követelmény; elvégre bátornak tekinthetjük azt a testőrt is – még akkor is, ha az adott pillanatban semmilyen szorongást nem él át –, aki hajlandó a megbízójának szánt golyót a saját testével felfogni. Ám a hétköznapi hősök az esetek zömében igenis meg vannak ijedve, mégis rendületlenül kitartanak, és képesek elegendő lelkierőt meríteni a határozott cselekvéshez.

A fenti meghatározás legfőbb erénye véleményem szerint az, hogy meglehetősen széles körű. A bátor tett lehet előre megfontolt, de lehet spontán lépés is egy döntő pillanatban. Járhat fizikai kockázatvállalással, de gyakran inkább arról van szó, hogy érzelmileg válunk sebezhetővé miatta; társadalmi vagy anyagi helyzetünket kockáztatjuk morális meggyőződésünk okán; vagy épp nyilvánosan lándzsát törünk új és forradalmi eszmék mellett. Lényeges továbbá, hogy definíciónk értéksemleges. Egy atomerőmű alkalmazottja viselkedhet halálmegvető bátorsággal, amikor megmenti közösségét a nukleáris leolvadástól, ám adott esetben ugyanúgy bátornak nevezhetők egy szélsőséges banda tagjai is, vagy bárki, aki vérlázító kegyetlenségeket követ el valamiféle torz erkölcsi iránytűt követve. Ők is szilárdan hisznek benne, hogy méltó ügyet szolgálnak, még ha mi, többiek meg is vagyunk győződve az ellenkezőjéről. Bármilyen éles szavakkal ítéljük is el rémtetteiket, mivel ezek az emberek leküzdik a félelmeiket és merész húzásokra szánják el magukat, ezért kénytelenek vagyunk viselkedésüket bátornak tekinteni – miközben nem győzzük kárhoztatni elvetemültségüket.

Az általam vizsgált esettanulmányok, túl azon, hogy segítettek jobban megértenem a bátorság mibenlétét, fényt derítettek a merész viselkedést kiváltó erőkre is. Ismételten azt tapasztaltam, hogy a bátorság megnyilvánulásait sajátos történetek tették lehetővé, melyeket az érintettek önmagukról és a világban elfoglalt helyükről alkottak – ezek pedig módot adtak arra, hogy a történet „mesélői” értelmet tulajdonítsanak máskülönben bizonytalan, rendkívüli vagy zavarba ejtő élethelyzeteknek. E történetek gyakorta az egyes személyek identitástudatáról szóltak, beleértve az életben játszott szerepüket, az elvárásokat, amelyeket hitük szerint a környezetük támasztott velük szemben, és a maguk elé tűzött eszményeket.

Ezek a kidolgozott narratívák a hétköznapi és rendkívüli élethelyzetekben egyaránt egyfajta mantraként működtek, felszítva az érintettekben a tettvágyat. A bátran viselkedő személyek e belső monológ ismételgetésével tudták meggyőzni magukat arról, hogy sikerül kezelhető szintre visszaszorítaniuk a bizonytalansági tényezőket; hogy ők maguk kellően képzettek és felvértezettek ahhoz, hogy leküzdjék az előttük álló akadályt; hogy kockázatvállalásukat és önfeláldozásukat igazolja a magasabb ügy, amelyet szolgálnak; hogy egyszerűen tartoznak annyival a barátaiknak, a munkatársaiknak és egész környezetüknek, hogy kockáztassanak, és még sorolhatnám. Akárcsak mi, többiek, az általam vizsgált személyek is a jelképek, a nyelv és a kultúra társadalmi valóságában éltek, és világfelfogásuk – amelyet épp annyira alakított szociális környezetük, mint saját lelkiállapotuk – határozta meg, hogy végül hogyan cselekedtek.

Az egészségügy frontvonalában dolgozó orvosok szemléletes példával szolgálnak arra, miként sarkallnak tettekre a saját magunk által kitalált történetek. A Covid-világjárvány alatt dr. Suma Jain, a New Orleans‑i Ochsner Egészségügyi Központ pulmonológiai intenzív osztályának szakorvosa nap mint nap az életét tette kockára a válságos állapotú páciensekkel túlzsúfolt kórtermekben. Dr. Jaint komoly aggodalmak gyötörték azzal kapcsolatban, hogy mennyire harapózik el a koronavírus-járvány, sikerül‑e visszaszorítani, és képes lesz‑e kezelni a válsághelyzetet az osztály csapata. Ennek ellenére rendületlenül kitartott, mindig az épp aktuális feladatra összpontosított, és még arra is futotta erejéből, hogy vigaszt és támogatást nyújtson a szorongó orvoskollégáknak. „Kínzó bizonytalanságérzettel, félelmekkel és aggodalmakkal küzdöttünk – írta a doktornő a pandémia kezdeti időszakáról. – Fogalmunk sem volt róla, mi zúdul majd ránk.”

Dr. Jain szerint az élmény leginkább ahhoz volt hasonlítható, amikor az ember átvészel egy pusztító hurrikánt – ő maga átélte 2005‑ben a Katrinát, 2017‑ben pedig a Mariát. A várakozás feszült, borzongató időszakát követően a vihar teljes erővel dühöngeni kezdett, és mindenkin úrrá lett a bizonytalanság. Később aztán, ahogy a világjárvány egyre tovább húzódott, a rettegés arra kényszerítette őt és a kollégáit, hogy alkudozni kezdjenek a vírussal: „Ha otthon maradunk, talán védettek leszünk. Ha viseljük a maszkot, esetleg nem kapjuk el. Ha beoltatjuk magunkat, talán megússzuk.”‍⁶

Noha dr. Jaint a vérmérséklete eleve hajlamossá tette rá, hogy a következményekkel mit sem törődve dacoljon a veszéllyel, végül a körülmények és saját szerepének mérlegelése adta meg neki az utolsó lökést az elszánt cselekvéshez. Amikor 2023 nyarán interjút készítettem vele, a doktornő kijelentette, hogy az intenzív osztály szakembergárdájának többi tagjával kialakított szoros kapcsolatából merített tetterőt. Egyszerűen elképzelhetetlennek tűnt számára, hogy pusztán, mert inába szállt a bátorsága, cserbenhagyja a munkatársait, akik közül sokakat hosszú évek óta ismert. „Egy csapatot alkottunk – magyarázta. – És ez a közösségi érzés valamiképpen megacélozza az embert. Mindnyájan vállvetve gürcöltünk, és soha fel sem merült bennem, hogy faképnél hagyjam a többieket. Felelősséget éreztem értük.”‍⁷

Dr. Jaint orvosi hivatástudata is állhatatos kitartásra ösztönözte. Mélységes elkötelezettséget érzett a betegei iránt, tudta, hogy tőle telhetően gondjukat kell viselnie – hiszen éppen ez a hivatástudat szólította az egészségügyi pályára. „Ez a mi munkánk – mondta –, és nem hazudtolhatjuk meg önmagunkat.” A doktornő erőt merített alapos szakmai képzéséből, amely felkészítette arra, hogy kiszámíthatatlan körülmények közepette is megőrizze ellenálló képességét, továbbá támaszkodni tudott a hurrikánok idején és egyéb válsághelyzetekben szerzett múltbéli tapasztalataira is. Mindezek miatt akkor sem futamodott meg, amikor a kollégái sorra estek ágynak koronavírussal. Akkor sem tántorodott el, amikor a kórház utánpótláshiánnyal kezdett küzdeni, és a halálos áldozatok száma egyre nőtt az osztályon. Úrrá lett a félelmein, és tette a dolgát.

Első pillantásra azt hihetnénk, a bátorság jellemünk zsigeri szintű megnyilvánulása, ám ha alaposabban megvizsgáljuk a jelenséget, rájövünk, hogy ennél többről van szó. Tudatos elménknek éppúgy megvan a maga szerepe, amikor társadalmi környezetünkkel kölcsönhatásban kidolgozzuk és meghatározzuk, mit jelent számunkra a világ, és miként tekintünk önmagunkra társas kapcsolatainkban. Azok a hétköznapi emberek, akiknek viselkedését tanulmányoztam, nem kizárólag vagy akár elsődlegesen azért hajtottak végre bravúros hőstetteket, mert ösztöneik ezt diktálták. Épp ellenkezőleg, az agyukban sok esetben felharsant a vészriadó, hogy harc helyett inkább meneküljenek. Szerencsére ezek az emberek az idők folyamán kidolgoztak magukban bizonyos jelentésalkotási sémákat, amelyek fényében a félelem kevéssé kézzelfoghatónak, olykor egyenesen elhanyagolhatónak tűnt számukra. Kutatási alanyaim gyakran maguk sem voltak tudatában, hogy értékrendjük milyen nagymértékben segített kurázsijuk felszításában. Máskor szántszándékkal úgy formálták a valóságot, hogy támaszra leljenek benne merész tettük végrehajtásához.

Vizsgálati alanyaim viselkedését megfigyelve meggyőződésemmé vált, hogy jelentésalkotási mintázataik megértése számomra is gyakorlati értékkel bír. Bizonyos gondolkodási sémákat igyekeztem az eszembe vésni, és hozzáállásom szerves részévé tenni, és ezzel mintegy felkészítettem magam arra, hogy válságos pillanatokban merészen lépjek fel, sőt huzamosabb időn át is képes legyek bátran helytállni. Többé nem volt szükségem rá, hogy veszélyes hobbikkal bizonyítsam magamnak, milyen bátor vagyok, és nem kellett szégyenkezve bánkódnom azon, miért is nem örököltem édesanyám kurázsiját. Immár képes voltam tudatosan arra nevelni magam, hogy a sarkamra álljak és bátran viselkedjek. Pusztán azáltal, hogy gondolkodási mintázataimat az édesanyámhoz hasonló, bátor személyek sémáihoz idomítottam, magam is éppolyan rettenthetetlenné válhattam, mint ők.

Minél inkább azonosultam e gondolkodásmóddal, annál nyilvánvalóbbá vált számomra, hogy nem tarthatom meg ezt a felfedezést saját magamnak. Hiszen temérdek ember érzi úgy, hogy a félelmei béklyóba kötik, és rengetegen áhítoznak egy csipetnyi bátorságra. Amikor körülnézve azt látják, hogy mások merész döntéseket hoznak, és tudatosul bennük, hogy ők képtelenek ugyanerre, bánkódnak és majd’ elsüllyednek szégyenükben. Ahogyan Adam Grant pszichológus tanította nekünk, bátorság nélkül bajosan tudjuk maradéktalanul kibontakoztatni a bennünk rejlő lehetőségeket.‍⁸ Úgy véltem, a széles olvasóközönség számára is megnyugtató volna a tudat, hogy igenis mindannyian tudunk merészen viselkedni – hiszen a bátorság inkább egy cselekvésmód, semmint valamiféle velünk született erény.‍⁹ Hát nem volna csodálatos, kérdeztem magamtól, ha az emberek kezébe tudnám adni a szükséges eszközöket, hogy ki merjenek állni magukért a munkahelyükön, ne riadjanak vissza a nagyobb kihívást jelentő feladatoktól, több kreatív kockázatot vállaljanak, szabadabban fejezzék ki magukat a magánéleti kapcsolataikban, vagy épp elszántabban küzdjenek a meggyőződésükért?

A merészség mikéntjében mindent megosztok az olvasóval, amit a bátorságról tudok, és bemutatok egy tudományos alapokon nyugvó játékszabály-gyűjteményt is, melyet követve merészebb döntéseket hozhatunk a munkahelyünkön és a magánéletben egyaránt. Az előfeltevés pofonegyszerű: ha megtesszük a szükséges lépéseket, hogy idejekorán felkészüljünk a bátor cselekvésre, és tisztában vagyunk vele, miként mozgósíthatjuk kurázsinkat egy adott pillanatban a lehető leghatékonyabban, akkor abba a kényelmes helyzetbe kerülünk, hogy szükség esetén a félelmeink ellenére is határozottan a tettek mezejére léphetünk.

Mielőtt azonban bemutatnám az általam kidolgozott 9 pontos módszertant, amely bárkit képes oroszlánszívűvé tenni, hadd ismertessem meg az olvasót a legádázabb ellenségünkkel: a gyávasággal. Még annak előtte azonban, hogy nekilátnánk felderíteni a félelmetes erőket, melyek oly gyakran gáncsolnak el bennünket, amikor merész tetteket szeretnénk végrehajtani, hadd bocsássam előre, hogy senkinek nem szabad restelkednie pusztán amiatt, mert a veszéllyel szembenézve hátrahőköl – ahogyan hajdan én magam is annyiszor tettem. Ez teljesen természetes reakció, de szerencsére leküzdhető.

A könyv I. részében hat különböző stratégiát mutatok be, melyeknek mindannyian jó hasznát vehetjük a bátor gondolkodásmód kialakítása során. A bátorság első négy alkotóeleme segítségével jó előre megedzhetjük „bátorságizmunkat”, eleve úgy formálva értékrendünket és identitástudatunkat, hogy a lehető legkedvezőbb pozícióban legyünk, amikor az életünkben bátorságot követelő helyzetek merülnek fel. A félelemkeltő szituációkat vázolva azt is taglalom, miként előzhetjük meg a nemkívánatos érzelmi reakciót, és őrizhetjük meg tettrekészségünket. Részletesen bemutatom, hogyan kezelhetjük bizonytalanságérzetünket, szilárdíthatjuk meg önbizalmunkat, keretezhetjük célkitűzéseinket megannyi nagyszabású küldetésként, és gyűjthetjük magunk köré a támogatók csoportját.

A bátorság következő két alkotóeleme abban segít, hogy a válságos pillanatban is megőrizzük lelki egyensúlyunkat, és ne illanjon el a bátorságunk. Bármilyen felkészültek legyünk is, a félelem könnyen úrrá lehet rajtunk, és megbéníthat, amikor épp farkasszemet nézünk a veszéllyel. Ám ha megtanuljuk, hogyan vigyünk észszerű rendszert zűrzavaros élethelyzeteinkbe, és tegyük meg a megfelelő lépéseket érzéseink szabályozására, igenis képesek leszünk elnyomni az ösztöneinket, és félelmeink ellenére is határozottan cselekedni.

A könyv II. részében az általam „kollektív kurázsinak” nevezett jelenséget vesszük szemügyre; megvizsgáljuk, hogyan képesek a bátor vezetők egész csoportokat és szervezeteket merész lépések megtételére ösztönözni. Azoknak is érdemes figyelmet szentelniük a bátorság itt bemutatott három alkotóelemének, akik történetesen nincsenek vezetői pozícióban, hiszen ezek megismerésével könnyebben választhatunk magunknak olyan vezetőt, teamet vagy szervezetet, amely felébreszti, és nem elnyomja a bátorságunkat. Az utószó lezárja a kötetet: itt azt vázolom, milyen sok idő és rendíthetetlen eltökéltség szükségeltetik a hétköznapi bátorság táplálásához.

A bátorság egyetemes erény, amelyet valamennyi kultúra nagyra becsült és magasztalt, az emberi történelem minden korszakában. Ám a mai kor minden eddiginél jobban megköveteli, hogy megtanuljuk hatékonyan kezelni és kordában tartani félelmünket, és tanúságot tegyünk hétköznapi bátorságunkról. Ahogyan Warren Bennis vezetéstudományi szakember egy ízben állítólag megjegyezte: „A kurázsi az az X-faktor, mely a csúcsra emeli vagy a mélybe rántja Amerika vállalati világát.”‍¹⁰ Napjainkban ettől az ismeretlen tényezőtől függ, hogy az egyén szakmai és magánélete felível vagy lehanyatlik – sőt, hogy egész társadalmunk felemelkedik, avagy elbukik. Amennyiben valódi előrelépést akarunk tenni olyan globális problémák megoldásában, mint a klímaváltozás, a gazdasági egyenlőtlenség vagy a politikai polarizáltság, mindannyiunknak össze kell fogni minden szinten, és elképzelhetetlen bravúrok véghezvitelére kell sarkallnunk önmagunkat. Ezzel nem azt akarom mondani, hogy meggondolatlanul minden kockázatot vállalnunk kell, hiszen a zabolátlan bátorság könnyen vakmerőséggé fajulhat, ami önmagában is épp elég súlyos problémákat okoz. Ám a legtöbben mégis inkább a túlzott gyávaságra, mint a felelőtlen vakmerőségre vagyunk hajlamosak. Egy kicsivel több kurázsi csodákra lenne képes mind a magánéletünkben, mind odakint a nagyvilágban.

A többségünkben legalábbis a csírái megtalálhatóak azoknak a gondolkodási szokásoknak, amelyek merész megnyilvánulásokra sarkallnak. Csakhogy ritkán aknázzuk ki ezeket, ahogyan a rendelkezésünkre álló stratégiák teljes skáláját sem látjuk át. A világban járva-kelve kevésszer tudatosítjuk magunkban, vizsgáljuk felül, és formáljuk át meggyökeresedett értékrendünket. Pedig, ha megtennénk! Amennyiben tudatosan átalakítjuk az önmagunkról és a világról alkotott felfogásunkat, megacélozhatjuk magunkat a mindennapos kihívásokkal szemben, és merészebben viselkedhetünk. Lényegében a saját életünk hőseivé válhatunk…

Jegyzetek

Az e-könyvben a jegyzetekben és forrásokban hivatkozott URL‑ek linkeit rövidítettük és élesítettük. A törött hivatkozásokat jelöltük ([inaktív]). Utolsó ellenőrzés dátuma: 2026.05.25.

1 Shakespeare, William: „V. Henrik” (Henry V). In: Shakespeare összes művei – Királydrámák. Ford.: Németh László. Budapest, Európa, 1961. 580.

Bevezetés

1 Hannah, Sean T. – Sweeney, Patrick J. – Lester, Paul B.: „Toward a Courageous Mindset: The Subjective Act and Experience of Courage”, Journal of Positive Psychology, 2007, 2/2. 129–35.; McKinlay, Melissa L. – Norton, Peter J.: „The Role of Courage in Predicting Behavior: Replication in a Public?Speaking Fearful Sample”, Motivation and Emotion, 2023, 47. 1–6.

2 Schilpzand, Pauline – Hekman, David R. – Mitchell, Terence R.: „An Inductively Generated Typology and Process Model of Workplace Courage”, Organization Science, 2015, 26/1. 52–77., Lásd még Arisztotelész: Nikomakhoszi etika; Platón: Prótagorasz; Mencius: Mencius. Szerk.: Ivanhoe, Philip J. New York, Columbia University Press, 2003.

3 Clausewitz, Carl von: A háborúról (Über den Krieg). Ford.: Hazai Samu. Budapest, Athenaeum Kiadó, 1917. 51.

4 A bátorság eredetéről alkotott kiinduló hipotézisem egy szociológiai hagyományból eredt, amit szimbolikus interakcionizmusnak nevezünk. Számos szociológiai elmélet összpontosít olyan nagyszabású jelenségekre, mint a társadalmi osztályok vagy intézmények, ám a szimbolikus interakcionizmus az egyén szemszögéből vizsgálja a társadalmi életet. A teória, melyet hivatalosan elsőként Herbert Blumer fogalmazott meg, úgy szól, hogy mi emberek a saját értelmezéseink alapján alkotunk képet a külvilágról, és alakítjuk a viselkedésünket. Ám ezt persze korántsem elszigeteltségben tesszük. A környezetünkben élők is előállnak a maguk értelmezéseivel, és az ő valóságfelfogásuk árnyalja azokat a jelentéseket, melyek a mi elménkben képződnek, és viszont. Magyarán a társadalmi élet generatív jelenség, a közös és egyéni jelentésképzés színhelye. Az emberek közötti interakciók befolyásolják az egyén jelentésképzését – innen ered az elmélet neve. Ahogyan Blumer megfogalmazta: „A szimbolikus interakcionizmus társadalmi terméknek tekinti a jelentést, olyan alkotásoknak, melyek az emberek jelentésdefiniáló tevékenységének következtében állnak elő az egymással folytatott interakcióik során.” Blumer, Herbert: Symbolic Interactionism: Perspective and Method (Szimbolikus interakcionizmus – Perspektíva és módszer). Englewood Cliffs, NJ, Prentice-Hall, Inc., 1969, 5. Ilyeténképpen az általunk képzett jelentések nem rögzítettek, hanem folyamatosan változhatnak életünk folyamán, miközben kölcsönhatásban állunk más emberekkel. A jelentésképzés végső soron a társadalmi interakciókból fakadó zavaros és egyenetlen folyamat, mely központi szerepet játszik tapasztalatvilágunk kialakulásában. Jóllehet e folyamatot nem vagyunk képesek teljességgel az ellenőrzésünk alatt tartani, azért erőteljesen befolyásolhatjuk, miként észleljük a világot a tulajdon elménkben, és ennélfogva miként cselekszünk. A merészség mikéntjében azt állítom, hogy igenis kiaknázhatjuk jelentésképző képességünket, hogy bátrabb tettekre sarkalljuk magunkat. Ha mélyebben tudatosítjuk magunkban a világról alkotott értelmezéseinket, és elsajátítunk egy eltérő gondolkodásmódot, rávehetjük magunkat, hogy eszményeink szolgálatában nagyobb kockázatot vállaljunk. Lásd Blumer, Symbolic Interactionism: Perspective and Method. E hagyomány kialakulásával kapcsolatos összefoglalót lásd Carter, Michael J. – Fuller, Celene: „Symbols, Meaning, and Action: The Past, Present, and Future of Symbolic Interactionism”, Current Sociology Review, 2016, 64/6. 931–61.

5 E definíció alapjának azt a precíz bátorságmeghatározást tekintem, mellyel Christopher R. Rate, Jennifer A. Clarke, Douglas R. Lindsay et al. állt elő. In: „Implicit Theories of Courage”, Journal of Positive Psychology, 2007, 2/2. 80–98. A szerzők így írnak: „A bátorság mibenlétét a legpontosabban a következőképpen írhatnánk le vagy fogalmazhatnánk meg: (a) tudatos, szándékolt cselekvés, (b) körültekintő mérlegelést követően hajtják végre, (c) objektív és számottevő kockázattal jár a cselekvőre nézve, (d) elsődleges motivációja valamely nemes ügy vagy méltó cél előmozdítása, (e) gyakorta az átélt félelemérzet ellenére történik” (95). Íme egy másik releváns meghatározás, mely kihangsúlyozza a bátorság élményének szubjektív voltát: „A valódi bátorságot olyan szubjektív tapasztalatként definiáljuk, melynek során a cselekvő kockázatot észlel, félelmet él át, ám leküzdi ezeket, hogy cselekedhessen.” Hannah, Sean T. – Sweeney, Patrick J. – Lester, Paul B.: „Toward a Courageous Mindset: The Subjective Act and Experience of Courage”, Journal of Positive Psychology, 2007, 2/2. 129–35.

6 Jain, Suma: „Reflections on the Past 2? Years and Inspiration for the Future”, Ochsner Journal, 2022, 22/4. 290–91.

7 A szerző interjúja Suma Jainnel, az Ochsner Egészségügyi Központ pulmonológiai intenzív osztályának szakorvosával, 2023. július 25.

8 Grant, Adam: Hidden Potential: The Science of Achieving Greater Things. New York, Viking, 2023.

9 Szakértő kutatók is megerősítették a vélekedést, miszerint a bátorság nem pusztán veleszületett lelki alkat kérdése. R. S. Hallam és S. J. Rachman szerint a bátorság egyéni megnyilvánulásai egyidejűleg fakadnak a személyiségből, és tulajdoníthatók külső erőknek. Lásd „Courageous Acts or Courageous Actors.” Lásd még Worline, Monica C.: „Courage in Organizations: An Integrative Review of the ‘Difficult Virtue’”. In: Spreitzer, Gretchen M. – Cameron, Kim S.: The Oxford Handbook of Positive Organizational Scholarship. Oxford, Oxford University Press, 2012. 305–15. Worline így ír: „A szervezetkutatás eltávolodott a bátorság alkati megközelítésmódjától, és olyan álláspontra helyezkedett, melyen a bátorságot az adott környezet összefüggésrendszerében kialakuló cselekvésmintázatként határozza meg. E definíció nyomatékosítja a tényt, hogy a megfelelő alkalom és a szükséges erőforrások ötvöződése esetén a szervezet bármely tagja végrehajthat bátor lépéseket” (306–07.); lásd még Detert, James R. – Bruno, Evan A.: „Workplace Courage: Review, Synthesis, and Future Agenda for a Complex Construct”, Academy of Management Annals, 2017, 11/2. 593–639.; Schilpzand, Pauline – Hekman, David R. – Mitchell, Terence R.: „An Inductively Generated Typology and Process Model of Workplace Courage”, Organization Science, 2015, 26/1. 52–77. „Kutatási eredményeink kétségbe vonják a bevett meggyőződést, miszerint a bátorság az egyén lelkialkatából fakadó viselkedésforma, mely nagyrészt független a szélesebb társadalmi kontextustól.” (71.)

10 Jablin, Fredric M.: „Courage and Courageous Communication Among Leaders and Followers in Groups, Organizations, and Communities”, Management Communication Quarterly, 2006, 20/1. 94–110.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795‑ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

HVG Könyvek, Budapest, 2026
Kiadóvezető Szabó Tibor Benjámin
Felelős kiadó Szauer Tamás
Szerkesztőségi vezető Besze Barbara

Felelős szerkesztő Hungler Tímea
Szerkesztő Orosz Ildikó
Borítóterv Pete Garceau
Borítófotó Getty Images
Borítóadaptáció Földi Andrea
Korrektor Grim Jolán

Elektronikus könyv Paulik László

www.hvgkonyvek.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif, Poppins – SIL OFL

A megjelenést támogatta: PwC Magyarország.

A világ egyik vezető pénzügyi és gazdasági tanácsadó társaságának hazai tagvállalataként iparág-specifikus szolgáltatásainkkal segítjük ügyfeleinket a bizalomépítésben, a megújulásban és a merész döntések megvalósításában. A könyvvizsgálati és bizonyosságot nyújtó szolgáltatásokban, adó‑ és jogi tanácsadásban, tranzakciós és üzleti tanácsadásban jártas szakértőink segítenek a vállalkozásoknak a sikeres működés megteremtésében, felgyorsításában és fenntartásában