Rachel Hawkins

ÁRNYÉKFELESÉG

A könyv a következő kiadvány fordítása alapján készült:

Rachel Hawkins: The Wife Upstairs

First published in the United States by St. Martin’s Press,

an imprint of St. Martin’s Publishing Group, 120 Broadway,

New York, NY 10271

Text © Rachel Hawkins, 2020

© 2020 by Alloy Entertainment, LLC

Hungarian translation © Kulcsár Júlia, 2021

This translation is published in agreement

with the author, c/o BAROR INTERNATIONAL, INC.,

Armonk, New York, U.S.A.

A történetben szereplő személyek és események

a képzelet művei.

Bármilyen hasonlatosság akár élő,

akár holt személyhez

teljességgel a véletlen műve.

Fordította: Kulcsár Júlia

Minden jog fenntartva! Tilos a kiadvány bármely részét

a kiadó írásos engedélye nélkül adatrögzítő rendszeren tárolni,

elektronikus, mechanikus, fénymásoló vagy más technikai eszközzel

sokszorosítani, illetve terjeszteni!

ISBN 978 963 324 842 3 (papír)

ISBN 978 963 324 905 5 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2021-ben

(1037 Budapest, Montevideo u. 9.)

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

Szerkesztő: Garamvölgyi Katalin

Felelős szerkesztő: Pavlovic Tijana

Borítóterv: Müller Péter

Korrektor: Cseri Mária

E-book: Scriptor Kft.

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti

az animuscentral.hu webáruházban.

Mamának, aki szerencsére semmiben

nem hasonlít a könyvben szereplő anyákra

„Mindig két halála van az embernek,

az egyik a valódi, a másik meg,

amiről az emberek is tudnak.”

Jean Rhys: Széles Sargasso-tenger

(Tandori Dezső fordítása)

I. rész

JANE

1.

FEBRUÁR

Pocsék idő van, még véletlenül sem sétára való.

Egész reggel zuhogott az eső, kész rémálom volt az utam Center Pointtól Mountain Brookig: a farmerem szegélye elázott, mikor Reedék kapuja előtt kiszálltam a kocsiból, az edzőcipőm cuppog a hall márványpadlóján.

De Mrs. Reed már ott áll, kezében a kutyája, Mackó póráza, arcán látványosnak szánt együttérzés – így kívánja kifejezni, mennyire nagyon sajnálja, hogy ki kell küldenie az esőbe ezen a hétfő reggelen.

Ez a lényeg: hogy lássam, milyen rosszul érzi magát emiatt.

De azért elvárja, hogy megtegyem.

Már csaknem egy hónapja sétáltatok kutyákat a Thornfield villanegyedben, és ha bármit is megtanultam, az az, hogy milyen sokat adnak errefelé a látszatra.

Kívülről nézve Mrs. Reed rendkívül együttérző. Látszólag még a gondolatát is utálja annak, hogy meg kell sétáltatnom a collie-ját ezen a hideg, viharos, február közepi napon.

Látszólag érdekli, hogy mi van velem.

Valójában persze fütyül rám, de nekem ez tökéletesen megfelel.

Én is pont így érzek iránta.

Ezért rámosolygok, és lejjebb húzkodom magamon olívazöld esőkabátomat.

– Felkészülten érkeztem – mondom neki, és átveszem Mackó pórázát.

Reedék otthonának előterében állunk, balra tőlem egy hatalmas, falnak támasztott bekeretezett tükörben látom magamat, Mrs. Reedet és Mackót, aki máris az ajtó felé húz. Található itt még egy koptatott felületű faasztalka is, rajta egy tál potpourri és egy pár gyémánttal kirakott karika fülbevaló, amit Mrs. Reed hajított oda hanyagul, miután tegnap este hazatért egy újabb jótékonysági estről.

A jótékonysági események – mint észrevettem – nagyon népszerűek errefelé, bár sose tudom megfejteni, milyen célra gyűjtenek. A dohányzóasztalokon heverő vagy a hűtőre mágnessel felerősített meghívók fennen hirdetik a résztvevők nemeslelkűségét – olyan szavak bukkannak fel rajtuk, mint például „gyermekek”, „bántalmazott nők”, „hajléktalanok”, „hátrányos helyzetűek”. Változatos eufemizmusok arra, hogy szegény szerencsétlenek.

Meg nem tudnám mondani, milyen ügyet támogatott Mrs. Reed tegnap este, de ez is olyasmi, ami hidegen hagy.

Nem engedem, hogy tekintetem túl hosszan időzzön a fülbevalón.

Mackó póráza a kezembe simul, búcsút intek Mrs. Reednek, és kilépek a széles elülső verandára. A festett cementpadló csúszik ebben a nedves időben, és az ócska cipőmben majdnem végigszánkázom rajta.

Hallom, ahogy becsukódik az ajtó mögöttem, és elgondolkozom, mit csinál majd Mrs. Reed ma reggel, míg én a kutyáját sétáltatom. Iszik még egy csésze kávét? Esetleg leküld utána egy Xanaxot? Megszervez egy újabb jótékonysági eseményt? Mondjuk, egy villásreggelit olyan gyerekek megsegítésére, akik nem tudják, hogyan kell jachtozni.

Az eső csendesedett kicsit, de még mindig hideg a reggel, és már bánom, hogy nem hoztam kesztyűt. A kezem durva és kirepedezett, a bütyköknél élénkvörös színben játszik. A jobb kezemet a hüvelyk- és mutatóujjam között még mindig átszeli egy halvány rózsaszín égésnyom – emlék az utolsó napról, mikor a Pörkölt Kávé nevű kávézóban dolgoztam Mountain Brook Village-ben.

Emlékeztetem magam, hogy a kutyasétáltatás vacak munka, de legalább nem fenyeget az a veszély, hogy másodfokú égéseket szerzek.

Mackó a pórázt rángatja, minden postaládát megszaglászik, ami mellett elmegyünk. Engem is húz maga után, de én gondolatban nem annyira a kutyával vagyok elfoglalva, mint inkább a környékkel és a házakkal. Az összes túlméretezett villához tartozik egy élénkzöld gyeppel borított hátsó kert, így valójában senkinek nem lenne szüksége kutyasétáltatóra. De ezek az emberek nem így gondolkodnak. Nem az számít, mire van szükségük, csak az, hogy mit akarnak.

Épp ezért olyanok a házak, amilyenek.

Mrs. Reed és a férje kettesben él a Magnolia Courton álló nyolc fürdőszobás, hét hálószobás otthonukban, amelyhez tartozik egy elegáns szalon, egy családi nappali, egy pihenőszoba az emeleten és egy „szivarszoba”. Amennyire meg tudom állapítani, a Thornfield villanegyedben minden ház ugyanilyen. Eddig négyben jártam, mert persze ha az egyik szomszédnak van kutyasétáltatója, akkor mindenki másnak is szüksége van rá. Értsd: ők is akarnak egyet.

Dolgozom Reedéknél, Mackó gazdáinál, és most a Primrose Lane-en lakó McLaren család dalmatáját, Mary-Betht is én sétáltatom. Aztán ott vannak Clarkék az Oakwood Lane-en – a két si-cujuk, Őrnagy és Ezredes –, a Maple Wayen lakó Tripp Ingraham pedig most fogadott fel, hogy én sétáltassam Harpert, elhunyt felesége labradorját.

Összességében nem rossz munka, mindenképp jobb, mint a Pörkölt Kávéban dolgozni. A munkaadóim nem mulasztanak el a szemembe nézni, mert szívesen gondolják azt magukról, hogy ők nem afféle bunkók, hanem rendes emberek, akik keresztnevén szólítják a „személyzetet”. „Jane családtag nálunk” – mondogatja valószínűleg Mrs. Reed a countryklubban, a barátnői pedig behízelgő mosollyal bólogatnak, és kérnek egy újabb Bloody Maryt.

Az edzőcipőm nyikorog a járdán, én meg a lakásomra gondolok, ami biztos megint beázott a konyhában a szokásos helyen – a plafon sötét piszkosszürke színe elüt a szintén piszkosszürke falaktól. A lakás olcsó, és tűrhető környéken van, de néha úgy érzem, mintha egy kis betondobozban laknék, és bárhogy próbálom is feldobni a helyet a szupermarketben vett poszterekkel és a turkálókban talált csinos takarókkal, a szürke szín mindig győzedelmeskedik.

A Thornfield villanegyedben semmi sem piszkosszürke.

A fű itt az év minden szakában zöld, az összes házat és környékét cserepes virágok, balkonládák vagy óriási, színes virágokkal teli bokrok díszítik. A redőnyök élénksárga, tengerészkék, mélyvörös vagy smaragdzöld színekben pompáznak. Ha valami mégis szürke, az lágy és elegáns – Mrs. Reed úgy nevezi: „galambszürke”. Állandóan tevékenykednek a gyepgondozó és szőnyegtisztító cégek, ki-be járnak a takarítóvállalatok furgonjai, még egy ilyen esős napon is.

Mackó megáll pisilni a járdaszegélynél. Szabad kezemmel hátralököm a kapucnimat, a hideg esővíz végigcsorog a nyakamon. Az esőkabátom már régi, és bal oldalon felfeslett a varrása, de nem tudom rászánni magam, hogy újat vegyek. Felesleges kiadásnak érzem, és néha az is eszembe jut, észrevenné-e bárki errefelé, ha eltűnne egy régi dzsekije.

Túl nagy a kockázat – emlékeztetem magam. Mégis két teljes percig arról ábrándozom, hogy egy sikkes, elegáns darabban vonulok végig a környéken, amin nem hatol át a hideg esővíz. Jó lenne például egy olyan Burberry dzseki, mint amilyen Mrs. Clarknál lógott az ajtó mellett múlt héten.

Ne is gondolj rá!

Inkább Mrs. Reed gyémánt fülbevalójára gondolok. Ha mindkettő eltűnne, az gyanús lenne, de ha csak az egyik…? Egy fél pár fülbevaló leeshet az asztalról. Elnyelheti a szőnyeg a countryklubban. Észrevétlenül lapulhat valahol egy zsebben.

Mackó megáll, hogy megszaglásszon egy újabb postaládát, de én magammal húzom a kedvenc házam felé.

Egy zsákutca végén áll, távolabb az úttól, és egyike a kevés háznak, amelybe nem járnak folyamatosan ki-be az emberek. Éppoly zöld az udvara, mint a többinek, de a pázsit rendetlenebb, az épület elé ültetett szép, lila virágú bokrok pedig túl nagyra nőttek, és eltakarják a földszinti ablakokat.

Ez a legnagyobb ház a környéken. Magasabb a többinél, mindkét oldalán óriási épületszárnyak emelkednek, és két nagy tölgyfa tör az ég felé. Láthatóan öregebb a környékbeli épületeknél, valószínűleg ez volt az első ház, amit itt építettek.

A Thornfield villanegyed olyan egységes, hogy a házak előbb-utóbb összemosódnak. Nekem ez tetszik is – a sok egybeolvadó szépség jobb, mint a lehangoló monotonitás, ami az én környékemre jellemző –, de van valami ebben a zsákutca végén álló, magányos házban, ami újra és újra visszahúz ide.

Lelépek a járdáról, hogy jobban megnézzem magamnak.

A környéknek ezen a részén olyan kicsi a forgalom, hogy eszembe sem jut, hogy talán nem a legbiztonságosabb az úttest közepén ácsorogni.

Előbb hallom meg a kocsit, mint hogy meglátnám, de még mindig nem mozdulok. Később, visszagondolva erre a percre, eszembe jut, hogy talán valahogy megéreztem, mi fog történni. Talán életem minden eseménye erre a helyre, ehhez a házhoz kellett hogy elvezessen.

Őhozzá.

2.

A Thornfield villanegyedben csaknem mindenki valamilyen luxusterepjáróval közlekedik. Az autók mintha a házak kerekeken guruló változatai lennének: feltűnően drágák, és a szükségesnél jóval nagyobbak. Már szinte észre sem veszem őket, épp csak eljut hozzám az utcákon fel-le járó pezsgőszínű és éjkék behemótok látványa.

A kedvenc házam kocsifeljárójáról kisüvítő autó azonban nem terepjáró. Régebbi típusú sportkocsi, a motorja hangosan bőg, az egész autó olyan piros, mint egy nyalóka, és ez a szín vérző sebként hat a szürke tájban.

Mackó ugat, és a hátsó lábán táncol. Megpróbálok félrehúzódni az útból, a kezem belegabalyodik a pórázba, a kocsi lökhárítója pedig megállíthatatlanul tart felénk.

Az aszfalt nedves az esőtől, és talán ez ment meg, mert ahogy hátralépek, a lábam kicsúszik alólam, és olyan erővel esem hanyatt, hogy összecsattannak a fogaim. A kapucnim az arcomba hull, így nem látok mást, mint olívazöld PVC-t, de fékcsikorgást hallok, majd fémes csattanást. Mackó csak ugat, ugat és ugat, ideges rángatásától a bőrpóráz belevág a csuklómba, a fájdalomtól megrándul az arcom.

– Atyaúristen! – hallom egy férfi hangját, és végre sikerül hátralöknöm a kapucnimat.

A gyönyörű sportautó hátsó része az út mentén sorakozó, díszes utcai lámpák egyikébe csapódott. Bár igazából nem ment túl gyorsan, a karosszéria anyaga olyan könnyű, hogy a fém teljesen összegyűrődött, mintha papírból lenne. Hirtelen kiszárad a szám, a szívem csak úgy dübörög a mellkasomban.

A francba! A francba! A francba!

Egy ilyen autó többet ér, mint amennyit a legtöbb ember egy év alatt megkeres. Ki tudja, meddig kéne dolgoznom a kávézóban, hogy egyáltalán a kezdőrészletet kifizessem, és most komoly kár keletkezett benne miattam, mert az út közepén ácsorogtam, és bambán bámultam a fickó házát.

A vezetőoldali ajtó nyitva, és végre rászánom magam, hogy megnézzem magamnak a férfit, aki ott áll, fél karját az ajtó tetején nyugtatva.

Nem hasonlít a többi pasira, akiket eddig láttam a Thornfield villanegyedben. Azok galléros pólót és vászonnadrágot viselnek, és – még akkor is, ha történetesen fiatalok és edzettek – van bennük valami puhányság. Gyenge, erőtlen áll, a drága bőrövre kissé rálógó pocak.

Ez a fickó minden, csak nem gyenge vagy elpuhult. Farmert és bakancsot visel, a sok használattól szemlátomást megviselt darabokat, amikről tudom, hogy valójában drága holmik. Egész megjelenése gazdagságot sugall, még a rajta lévő gyűrött, fehér ing is.

– Jól van? – kérdezi, és közelebb lép hozzám.

Az eső ellenére Ray-Ban napszemüveget visel, és meglátom benne a tükörképemet: sápadt, ovális arcomat, melyet keretbe foglal a sötétzöld kapucni.

Mikor leveszi a napszemüveget, és az inge kivágásába akasztja, látom, hogy a szeme ragyogó kék. Az orrnyerge fölött három kis ránc jelenik meg, ahogy lenéz rám.

Nagyon régen esett meg velem, hogy bárki is valódinak tűnő aggodalommal nézett rám, és ez szinte nagyobb vonzerőt gyakorol rám, mint a jó ruha, a lenyűgöző kocsi vagy a tökéletes arcszerkezet.

Bólintok, és feltápászkodom, megrántom Mackó pórázát, hogy közelebb húzzam magamhoz.

– Jól vagyok – mondom. – Nem kellett volna az út közepén állnom.

A száját féloldalas mosolyra húzza, amitől az arcán láthatóvá válik egy gödröcske.

– Nem kellett volna úgy kihajtanom a garázsból, mint akit a pokol kutyái kergetnek.

Lehajol, és kicsit megvakargatja Mackót a két füle közt. A kutya a kezéhez nyomja a fejét, és lógó nyelvvel liheg.

– Felteszem, maga az új kutyasétáltató, akiről mindenki ódákat zeng – mondja.

Megköszörülöm a torkom, és érzem, hogy elpirulok.

– Igen, én vagyok az – válaszolom, de továbbra is várakozóan néz. – Jane – nyögöm ki végül. – Jane a nevem.

– Jane – ismétli. – Nem sok Jane-nel találkoztam mostanában.

Nem árulom el neki, hogy ez nem a valódi nevem, hanem egy halott lányé, akivel egy elfeledett életben találkoztam. A valódi nevem ugyanilyen unalmas, bár talán gyakrabban hallani, mint a Jane-t.

– Eddie – nyújtja a kezét.

Kezet fogok vele, miközben fájdalmasan tudatában vagyok, hogy a tenyerem nyirkos, és homokszemcsék tapadtak rá az útról.

– Azt se mondhatnám, hogy sok Eddie-vel találkoztam mostanában – jegyzem meg, mire elneveti magát. Mély, bársonyos hangjától kellemes borzongás fut végig a gerincemen.

Talán ezért van az, hogy amikor megkérdezi, bemennék-e egy kávéra, igent mondok.

3.

Közelről a ház még lenyűgözőbb, mint az utcáról nézve. A boltíves bejárati ajtó fölénk tornyosul. Az összes itteni háznak meghatározó tulajdonsága, hogy az ajtók óriásiak. Reedéknél a fürdőszobaajtók legalább két és fél méter magasak, ettől a legkisebb helyiség is nagynak és impozánsnak tűnik.

Eddie beterel a házba engem és Mackót. A kutya azonnal megrázza magát, és vízcseppekkel teríti be a márványpadlót.

– Mackó! – szólok rá szigorúan, megrántva a nyakörvét, de Eddie vállat von.

– A padló hamarabb megszárad, mint te, nem igaz, nagyfiú? – Ismét megveregeti a kutya fejét, majd elindul a folyosón, és int, hogy kövessem.

Rögtön jobboldalt egy nehéz asztal áll – még több márvány és még több kovácsoltvas –, rajta egy bonyolult virágkompozíció. Ahogy elmegyek mellette, végigsimítom a legközelebbi bimbót. Az érintése hűvös és selymes, kissé nedves az ujjam alatt, vagyis a virág valódi. Elgondolkodom, hogy Eddie – vagy, maradjunk a realitások talaján, a felesége – mindennap újat hozat-e.

A folyosó egy tágas, nagy belmagasságú nappaliba vezet. Arra számítottam, hogy olyan lesz, mint Reedéknél – csupa lágy pasztell –, de a szobában az összes bútor élénk színű, kényelmesnek látszó darab. Van két áfonyavörös kanapé és három feltűnő mintájú füles fotel, amelyek mind különböznek, mégis illenek egymáshoz. A padló világos árnyalatú keményfa, rajta néhány szintén élénk színű szőnyeg.

A padlóra két állólámpa aranyos fényköre vetül, a kandallót beépített könyvespolcok keretezik.

– Vannak könyvei – jegyzem meg.

Eddie megáll, és zsebre vágott kézzel felém fordul, a szemöldöke a magasba szalad.

Fejemmel a polcok felé intek, melyek zsúfolva vannak kemény táblás könyvekkel.

– Tudja, sok házban láttam ilyen polcokat, de könyvnek általában nyoma sincs.

A Reed házaspárnál a beépített polcokon pár bekeretezett fotó meg néhány sajátos formájú váza áll, és rengeteg az üres hely. Clarkék a kis állványokon elhelyezett porcelántányérokat szeretik, helyenként egy-egy ezüsttállal kiegészítve.

Eddie még mindig engem néz, nem sikerül megfejtenem az arckifejezését. Végül annyit mond:

– Jó a megfigyelőkészsége.

Nem tudom eldönteni, bóknak szánta-e, és hirtelen azt kívánom, bár meg se szólaltam volna.

Figyelmemet az egész falat uraló ablakokra fordítom, melyek a hátsó kertre néznek. Akárcsak az előkert, ez is kissé elhanyagoltabb, mint a szomszédoknál. A fű magasabb, a bokrok nem olyan szabályosak, összességében mégis jobban mutat, mint a sok egyformára nyírt gyep. A birtok erdőben végződik, magas fák törnek a szürke égbolt felé.

Eddie követi a pillantásomat.

– Megvettük a szomszédos telket is, hogy ne kelljen egy másik ház hátsó falát néznünk az ablakból – magyarázza.

A kezében maradt kocsikulccsal játszadozik, ez az ideges mozdulat nem nagyon illik hozzá.

„Megvettük…” Többes számban.

Ostobaság csalódottságot éreznem. Hát persze hogy egy ilyen pasinak van felesége. A Thornfield villanegyedben nincsenek agglegények, leszámítva Tripp Ingrahamet, aki özvegy. Az egyedülálló férfiak nem ilyen helyeken élnek.

– Szép – dicsérem meg. – Csendes.

És magányos – gondolom magamban, de nem mondom ki.

Eddie megköszörüli a torkát, elfordul az ablaktól, és kimegy a konyhába. A még mindig mögöttem baktató Mackóval együtt követem őt, kabátomról víz csepeg a padlóra.

A konyha is olyan fényűző, mint a többi helyiség: óriási rozsdamentes acél hűtő, sötét gránittal borított konyhasziget és gyönyörű, krémszínű szekrények. Minden csak úgy ragyog, beleértve a férfit, aki épp egy kávékapszulát tesz a gépbe.

– Hogy issza a kávét? – kérdezi, még mindig háttal nekem.

Fél kezemben a pórázzal elhelyezkedem egy bárszék szélén.

– Feketén – válaszolom.

Az igazság az, hogy nem szeretem feketén a kávét, de mivel mindenütt ez a legolcsóbb változat, már szokásommá vált így kérni.

– Értem. Szóval kemény nővel van dolgom. – Eddie a válla fölött átnézve rám mosolyog, kék szeme ragyog, és én ismét elpirulok.

A fickó nős – emlékeztetem magam.

De mikor átnyújtja a kávéscsészét, a kezére pillantok: finom ujjak, manikűrözött köröm, a bütyköknél néhány sötét szőrszál.

Nem visel gyűrűt.

– Meséljen magáról, kedves Kutyasétáltató Jane – kér, és ismét elfordul, hogy magának is főzzön egy kávét. – Birminghamből származik?

– Nem. – Fújkálom a forró italt. – Arizonában születtem, és tavalyig nagyrészt nyugaton éltem.

Csak az igazat, de minden konkrétum nélkül – általában ezt az elvet követem, ha új embereknek beszélek a múltamról.

Eddie elveszi a bögréjét a kávégépből, és a pultnak támaszkodva felém fordul.

– És hogy került ide, délre?

– Valami újat kerestem, és egy iskolai barátom, aki errefelé él, felajánlott egy szobát.

A hazudozásnak megvannak a maga trükkjei. Minden hazugságban kell hogy legyen valami igazság, ha csak egy morzsányi is. Ez az, ami megfogja az embereket, és ettől tűnik igaznak minden más is, amit mondunk.

Valami újat kerestem. Ez igaz. Mert valami régi elől menekültem.

Egy iskolai barátom. Egy srác, akivel egy otthonban találkoztam, miután az utolsó nevelőcsaládomnál rosszra fordultak a dolgok.

Eddie bólint, és belekortyol a kávéba. Leküzdöm a kísértést, hogy zavartan fészkelődjek, és megkérdezzem, mi a fenének hívott be a házba cseverészni, hol a felesége, és ő maga miért nincs munkában, vagy ott, ahová olyan sietve indult, amikor majdnem elütött.

Látszólag tökéletesen elégedett azzal, hogy itt üldögél és kávézik velem a konyhában, és úgy néz rám, mint egy megfejtésre váró rejtvényre.

Talán amikor bevertem a fejem, egy párhuzamos univerzumba kerültem, ahol a gazdag, jóképű férfiak hirtelen vonzónak találnak.

– És önnel mi a helyzet? – kérdezek vissza. – Eredetileg is Birminghamből származik?

– A feleségem idevalósi volt.

Volt. Ezt a szót elraktározom magamban. Volt – múlt időben.

– A feleségem… ööö… itt nőtt fel, és vissza akart költözni – folytatja, ujjaival a bögre oldalán dobolva. Azután lerakja a bögrét, és a konyhaszigetnek támaszkodik, karba tett kézzel. – Mountain Brookban lakik? – kérdezi, majd felvont szemöldököm láttán elneveti magát. – Kellemetlen ez a faggatózás?

Talán annak kéne lennie, de valójában jó érzés, hogy valaki érdeklődik irántam. Nem azzal a tettetett, hamis érdeklődéssel, mint Mrs. Reed, hanem igazából. Ráadásul szívesebben üldögélek és beszélgetek egy kávé fölött ebben a pazar konyhában, mint hogy Mackót sétáltassam az esőben.

Miközben válaszolok, ujjaimat végigfuttatom a grániton.

– Csak egy egész cseppet. A kellemetlenségmérőm elsőfokú riasztást ad.

Ismét elmosolyodik, és egész testemben megborzongok.

– Azzal még megbirkózom.

Visszamosolygok, és kicsit ellazulok.

– Nem, nem Mountain Brookban lakom. A barátom lakása Center Pointban van.

Center Point csúf kis város mintegy harminc kilométerre innét, egykor Birmingham egyre terjeszkedő külvárosának része volt, ma pedig bevásárlóközpontok és gyorséttermek hazája. Még mindig akad néhány kellemesebb kerület a városban és a környékén, de mindent összevetve a Thornfield villanegyedhez képest olyan, mintha egy másik bolygón lenne, és ez olvasható le Eddie arcáról is.

– Hűha! – egyenesedik fel. – Az nem semmi távolság innen.

Így igaz, és az ócska kis autóm nem sokáig bírja már, de nekem megéri, hogy magam mögött hagyhatom azt a sok csúfságot, és itt lehetek, nyírott pázsitok és téglaházak között. Tudtam, hogy okosabb lenne Center Pointban munkát keresni, ahogy John is tette, de amint beköltöztem, máris a menekülést fontolgattam.

Ezért a hosszú autóutat sem bántam.

– Center Pointban nemigen volt munka – magyarázom, bár ez is csak féligazság.

Akadtak állások: lehettem volna pénztáros az egydolláros boltban, eladó a Winn-Dixie szupermarketben, takarító a videókölcsönző helyén létrehozott „Le a hájjal!” edzőteremben, de egyik sem az volt, amire vágytam. Egyik sem vitt közelebb ahhoz, hogy az legyek, aki lenni akarok.

– Egy barátom ismert valakit, aki Mountain Brookban dolgozott, a Pörkölt Kávéban, és ott találkoztam Mrs. Reeddel. Illetve először nem is vele, hanem Mackóval. – Neve hallatán a kutya farka a bárszék lábának verődik, olyan hevesen kezdi el csóválni. Ez eszembe juttatja, hogy talán indulnom kéne. De Eddie még mindig engem néz, és nem tudom abbahagyni a locsogást. – Ki volt kötve az üzlet előtt, és vittem neki egy kis vizet. Állítólag mióta a családhoz került, én voltam az első ember, akire nem morgott. Mrs. Reed megkérdezte, szoktam-e kutyát sétáltatni, így hát…

– Így hát most itt van – fejezi be helyettem Eddie, és megvonja az egyik vállát.

Gyűrött ruhái ellenére a mozdulat elegáns, és tetszik, hogy az arckifejezése félúton van egy mosoly és egy önelégült vigyor között.

– Így hát itt vagyok – ismétlem, és egy pillanatra elkapja a tekintetem.

A szeme nagyon kék, de a szemhéja kivörösödött, és sápadt bőrétől elüt a sötét borosta.

A ház tiszta és rendezett, de van benne valami üresség – ahogy Eddie pillantásában is –, ami Tripp Ingrahamre emlékeztet. Utálom a kutyáját sétáltatni, mert olyankor be kell mennem abba a dohos, lezárt házba, ahol minden olyan, mintha a felesége halálának pillanatában megnyomták volna a Leállítás gombot.

Ekkor eszembe jut, hogy Tripp felesége nem egyedül halt meg. A legjobb barátnőjével együtt veszett oda egy hajóbalesetben, mindössze hat hónappal ezelőtt. Sosem jegyeztem meg a barátnő nevét, mert őszintén szólva nem érdekelnek a régi pletykák, de most már bánom, hogy nem figyeltem.

Volt. Azt mondta, volt.

– Én meg akadályoztam a munkában azzal, hogy előbb majdnem elütöttem, aztán meg kényszerítettem, hogy velem csevegjen – mondja Eddie.

Mosolygok, és a két kezem közt forgatom a bögrémet.

– A csevegést élvezem. A halálközeli élményt kihagytam volna.

Eddie megint nevet, és hirtelen azt kívánom, bár ne kéne sehová se mennem, bár egész nap itt üldögélhetnék vele.

– Még egy kávét? – kérdezi.

Habár még a fele kávém megvan, eltolom magamtól a bögrét.

– Köszönöm, de mennem kell. Mackónak még jár egy kis séta.

Eddie a saját bögréjét a kávégép melletti kisebb mosogatóba teszi. Az összes házban van ilyen, isten ments, hogy a gazdagoknak el kelljen menniük az egy méterre lévő nagy mosogatóig.

– Hány kutyát sétáltat összesen a környéken? – kérdezi, miközben lecsusszanok a székről, és szorosabbra fogom Mackó pórázát, aki nyújtózkodva feltápászkodik.

– Most éppen négyet – válaszolom. – Pontosabban ötöt, mert Clarkéknak kettő van. Öt kutya, négy család.

– Be tudna szorítani egy hatodikat?

Megállok.

– Önnek is van kutyája?

Újból rám mosolyog, ezúttal igazán, és a szívem cigánykereket vet a mellkasomban.

– Szerzek egyet.

4.

– Mióta van Eddie Rochesternek kutyája?

Mrs. Clark – vagyis Emily, ahogy szólítanom kell – rám mosolyog.

Mindig mosolyog, feltehetőleg azért, hogy megmutassa a fogait borító tökéletes porcelánhéjakat, amelyek egy vagyonba kerülhettek. Emily éppolyan vékony, mint Mrs. Reed, és éppolyan gazdag, de – szemben Mrs. Reeddel, aki többnyire sikkes kardigánszetteket visel – ő mindig drága sportszerelésben látható. Nem vagyok benne biztos, hogy tényleg jár is edzőterembe, de állandóan úgy fest, mint akinek minden pillanatban megkezdődhet a jógaórája. E percben monogramos kávétermoszt tart a kezében – az E betű élénk rózsaszín, virágos háttérrel –, és mosolya ellenére is észreveszem, milyen kemény a pillantása. Nevelőszülőknél felnőve megtanultam, hogy mindig az emberek szemét figyeljem, ne azt, amit mondanak. Szavakkal könnyű hazudni, de a szem általában az igazságot mutatja.

– Nemrég szerezte – válaszolom. – Azt hiszem, múlt héten.

Tudom, hogy múlt héten történt, mert Eddie megtartotta a szavát. A találkozásunk utáni első napon fogadta örökbe Adele-t, az írszetter-kölyköt. Másnap kezdtem el sétáltatni, és Emily nyilván meglátott, mert ma reggel rögtön ezzel fogadott:

– Kinek a kutyáját sétáltatta tegnap?

Sóhajt egyet, és megcsóválja a fejét, egyik kezét keskeny csípőjére teszi. Gyűrűin megcsillan a fény, és apró kis szivárványokként tükröződik vissza a fehér szekrényekről. Rengeteg gyűrűje van, olyan sok, hogy nem is viseli mindet.

Olyan sok, hogy észre se vette, hogy az egyik – egy rubinköves – két hete eltűnt.

– Talán ez majd segít neki – mondja, és kicsit közelebb hajol, mint aki titkokat oszt meg. – Tudja, meghalt a felesége. – A „meghalt” szó alig hallható suttogás, mintha a puszta kimondása azzal járhatna, hogy a halál bekopogtat az ajtón. – Legalábbis ezt feltételezzük. Már hat hónapja eltűnt, így nem túl jók a kilátások.

– Hallottam róla – felelem félvállról.

Mintha nem kerestem volna rá Blanche Ingrahamre a neten, és nem olvastam volna ezeket a szavakat sötét szobámban ülve: „Szintén eltűnt, és feltehetően meghalt Bea Rochester, a Déli Báj kereskedelmi nagyvállalat alapítója.”

És mintha nem folytattam volna a keresést rögtön Bea Rochester férjével.

Edward.

Eddie.

A szívemet eltöltő öröm sötét, szégyenletes érzés, jól tudom, hogy nem lenne szabad így éreznem, mégsem vagyok képes igazán szemrehányást tenni magamnak. Eddie szabad, a felesége nincs többé, és most már arra is van ürügyem, hogy minden héten lássam. Így ott lehetek abban a gyönyörű házban, ezen a fantasztikus környéken.

– Szomorú dolog volt. Olyan nagyon szomorú – folytatja Emily vontatottan.

Láthatóan elszánta magát, hogy minden részletet megismertet velem. A tekintete most ragyog. Errefelé a pletyka fizetőeszköz, és Emily nyilvánvalóan arra készül, hogy két kézzel szórja elém.

– Bea és Blanche így voltak egymással. – Mutató- és középső ujját összefonja, és a szemem elé tartja. – Már ezer éve a legjobb barátnők voltak. Pici koruk óta.

Bólogatok, mintha bizony tudnám, milyen az, ha az embernek van egy legjobb barátnője. Vagy milyen lehet „pici korom” óta ismerni bárkit is.

– Eddie-nek és Beának volt egy kis háza a Smith-tónál, Blanche és Tripp pedig gyakran velük tartott, mikor odautaztak. De a fiúk nem voltak ott, mikor az eset történt.

A fiúk. Úgy beszél róluk, mintha hetedikes kissrácok lennének, nem harmincas férfiak.

– Nem is tudom, miért mentek ki a hajóval a tóra, mert Bea nem igazán szerette. Ez inkább Eddie hobbija volt, de fogadni mernék, hogy többé nem megy semmilyen hajó közelébe.

Emily ismét engem figyel, sötét szemét kissé összehúzza, és tudom, hogy azt várja, mondjak valamit. Megdöbbenést akar rajtam látni, vagy akár mohóságot. Nem nagy öröm pletykálni, ha a hallgatóság unatkozik, épp ezért szándékosan közömbösnek mutatom magam, és csak annyi érdeklődés ül az arcomon, mintha az időjárást vitatnánk meg.

Elégedettséggel tölt el az erőlködése, hogy kicsikarjon belőlem valami reakciót.

– Biztos szörnyű lehetett – szólalok meg végül.

Emily lehalkítja a hangját, és közelebb hajol.

– Még mindig nem tudni, valójában mi történt. A hajót a tó közepén találták meg, egyetlen lámpa se égett rajta. Blanche és Bea összes holmija a házban volt. A rendőrség szerint biztosan túl sokat ittak, úgy döntöttek, kimennek a hajóval, de aztán beleestek a vízbe. Vagy egyikük beleesett, és a másik megpróbálta kimenteni. – Újabb fejcsóválás. – Igazán szomorú.

– Hát igen – felelem, és ezúttal nehezebb közömbösnek tettetni magam.

Van valami ebben a képben: a hajó kinn a sötét vízen, az egyik nő a hajó oldala felé kapkod, a másik lehajol, hogy segítsen neki, de maga is a vízbe zuhan…

Ám mindez nem nagyon látszódhat az arcomon, mert Emily mosolya már inkább grimaszra hasonlít, és van valami gépies abban, ahogy vállat von, és azt mondja:

– Mindannyiunknak nagyon nehéz volt. Az egész környéket megrázta az eset. Tripp teljesen összetört, de azt hiszem, ezt maga is tudja.

Válasz nélkül hagyom. Tripp állapotára enyhe kifejezés az, hogy össze van törve. A múltkor megkért, hogy pakoljam össze helyette a felesége néhány holmiját, mert ő képtelen rászánni magát. Vissza akartam utasítani, mert még több időt tölteni abban a házban felér egy rohadt rémálommal. De dupla fizetést ajánlott, így még gondolkozom rajta.

Kifejezéstelen arccal meredek Emilyre. Végül sóhajt egyet, és annyit mond:

– Na mindegy. Ha Eddie kutyát vett, az talán annak a jele, hogy kész továbblépni. Látszólag nem viselte meg úgy az eset, mint Trippet, de nem is támaszkodott annyira Beára, mint Tripp Blanche-ra. Esküszöm, a fickó még a mosdóba se ment ki anélkül, hogy megkérdezte volna a nejétől, jó ötlet-e. Eddie nem így volt Beával, de édes istenkém, rettentően megviselte, ami történt. – Sötét haja végigsöpri a lapockáját, ahogy ismét felém fordítja a fejét. – Imádta Beát. Mint mindannyian.

Igyekszem lenyelni a torkomból feltörő keserűséget, ahogy visszagondolok arra az egy fényképre, amit megnéztem Beáról a laptopomon. Lenyűgöző szépség volt, de hát Eddie is jóképű, sokkal inkább, mint a többi környékbeli férj, így nem csoda, hogy összeillő párt alkottak.

– Nagy veszteség lehetett – mondom végül.

Emily fél kézzel elhesseget engem és a kutyákat.

– Valószínűleg nem leszek itt, mikor hazaér velük. Csak tegye be őket a kennelbe a garázsban.

Elviszem Őrnagyot és Ezredest sétálni, és mire visszaérek, Emily SUV-ja valóban nincs már ott. A két állat apró, bundás teste remeg az izgatottságtól, mikor berakom őket a kennelbe. Ők a legkisebb kutyák, akiket sétáltatok, és úgy tűnik, ők élvezik a legkevésbé a testmozgást.

– Tudom, hogy éreztek, srácok – zárom rájuk a reteszt.

Látom, ahogy Őrnagy lerogy az ágyára, ami többe került, mint amennyit én két hét alatt keresek.

Épp ezért nem érzem magam túl rosszul, mikor leveszem a nyakörvéről a sterling ezüstbilétát, és zsebre vágom.

5.

– Késésben vagy a rád eső lakbérrel.

Felnézek a kanapéról.

Még csak tíz perce értem haza, és reméltem, hogy ma délután nem futok össze Johnnal. A helyi templomban dolgozik mint irodai asszisztens, valamint részt vállal az Ifjúsági Zenei Misszióban, bármi legyen is az – nem vagyok nagy templomba járó –, és a munkaideje nem annyira kötött, mint szeretném. Nem először találom úgy a konyhában, hogy háttal a pultnak támaszkodik, kezében az egyik joghurtommal.

Mindig megeszi a kajámat, bármennyiszer írom is rá a nevemet, és akárhol próbálom elrejteni a kétségkívül aprócska konyhánkban. Olyan, mintha ebben a lakásban semmi sem lehetne az enyém, mert John volt itt előbb, és szívességet tesz, hogy megengedi, hogy én is itt lakjak. Kopogtatás nélkül nyit be a szobámba, használja a samponomat, megeszi az ételemet, „kölcsönveszi” a laptopomat. Vézna és alacsony fickó, egy szellő is elfújná, de néha úgy tűnik, minden helyet bekebelez ezen a hatvanöt négyzetméteren, amin osztozunk.

Még egy ok arra, hogy mielőbb elkerüljek innen.

Eleve csak ideiglenesen terveztem Johnnál lakni. Kockázatos volt kapcsolatba kerülni valakivel, aki ismeri a múltamat, de úgy gondoltam, ez csak egy hely, ahol elleszek egy hónapig, maximum hat hétig, míg kitalálom, mi legyen a következő lépés.

De azóta hat hónap telt el, és még mindig itt vagyok.

Leveszem a lábam a dohányzóasztalról, felállok, és a húszasok után kotorászom, amiket a zálogházban tett látogatásom után gyűrtem a zsebembe.

Nem mindig szabadulok meg az elcsórt holmiktól. Hiszen sosem a pénzért teszek zsebre ezt-azt. A birtoklás az, amit élvezek, és a tudat, hogy sose veszik észre, hogy eltűnt valami. Ettől úgy érzem, én nyertem.

De a kutyasétáltatás még nem hoz annyit, hogy minden költségemet fedezze, így ma a komódomon tartott kincsek közül magammal vittem Mrs. Reed fél pár gyémánt fülbevalóját, és – bár közel sem kaptam érte annyit, amennyit ér – így ki tudom fizetni ennek az átkozott betonkalitkának a rám eső bérleti díját.

John kezébe nyomom a pénzt. Úgy teszek, mintha nem venném észre, hogy ujjai az ujjaimat súrolják, hogy a kelleténél legalább pár másodperccel tovább érjünk egymáshoz. Én is egyike vagyok azon dolgoknak, amiket John szívesen bekebelezne ebben a lakásban, de mindketten eljátsszuk, hogy nem így van.

– Hogy megy a kutyasétáltatás-biznisz? – kérdezi, amikor visszaülök a nyomorúságos kis kanapénkra.

A szája sarkát összekente joghurttal, de nem strapálom magam azzal, hogy szóljak neki. A folt valószínűleg egész nap ott marad, rászárad a bőrére, és jól elborzaszt majd valami szerencsétlen lányt a Baptista Diákszervezetnél, ahol John heti két napot önkénteskedik.

Máris együttérzek azzal az ismeretlen lánnyal, összeköt minket a bizonytalan eredetű undor, ami John Rivers láttán elfog bennünket.

Talán ez késztet mosolyra, mikor kirángatom magam alól az ezeréves horgolt takarót.

– Remekül megy. Lett néhány új kliensem, úgyhogy van mit csinálnom.

– Kliensek! – horkant. – Úgy hangzik, mintha kurva lennél.

Csak John képes rá, hogy megszégyenítsen egy lányt egy olyan tisztes munkáért, mint a kutyasétáltatás, de nem veszem magamra. Ha továbbra is ilyen jól megy minden, hamarosan nem kell már nála laknom. Nemsokára saját otthonom lesz, a saját cuccaimmal, ahol én eszem meg a saját nyavalyás joghurtomat.

– Talán kurva is vagyok – válaszolom, és felveszem a távirányítót a dohányzóasztalról. – Talán igazából ezzel foglalkozom, és csak kamuzom, hogy kutyát sétáltatok.

Hátrafordulok a kanapén, hogy Johnra nézzek.

Még mindig a hűtőnél áll, és gyanakodva méreget.

Ettől kedvem támad még messzebbre menni, és meg is teszem.

– Lehet, hogy olyan pénz van a zsebedben, amit azért kapok, mert férfiakat szopok le. Mit szólnának a baptisták?

John összerándul a szavaimra, keze a zsebében matat – vagy azért, hogy megérintse a pénzt, vagy azért, hogy leplezze, hogy a „leszopni” szó hallatán merevedése lett.

Eddie nem akadna ki egy ilyen vicctől. Eddie nevetne. A szeme hirtelen felragyogna, és még kékebbnek tűnne, pusztán azért, mert sikerült meglepned őt. Mint amikor észrevetted a könyveit.

– El kéne velem jönnöd a templomba – mondja John. – Gyere el ma délután!

– Te csak az irodában dolgozol – mutatok rá –, nem magában a templomban. Nem tudom, mi hasznom lenne belőle, ha azt nézném, hogy régi hírleveleket rendezgetsz.

Általában nem vagyok vele ilyen nyíltan durva, jól tudom, hogy bármikor kidobhat, hiszen ez a hely gyakorlatilag az övé, de ma nem bírok magammal. Valami megváltozott aznap, amikor Eddie-vel beszélgettem a konyhában. Már épp elég új kezdetet éltem át ahhoz, hogy felismerjem, ha a helyükre kerülnek a dolgok, és azt hiszem – sőt tudom –, már nem sok időt kell eltöltenem ezen a lepra helyen ezzel a lepra alakkal.

– Dögölj meg, Jane! – morogja John kedvetlenül, de kidobja az üres joghurtospoharat, összeszedi a holmiját, és szó nélkül kioldalog a lakásból.

Miután elment, átkutatom a szekrényeket valami kaja után, amit még nem nyúlt le. Szerencsére maradt két doboz sajtos makarónim, mindkettőt felmelegítem, összeöntöm őket egy tálba, majd letelepszem a laptopommal, és újra átnézem mindazt, amit Bea Rochesterről találtam.

Nem töltök sok időt a haláláról szóló cikkekkel. Már hallottam a pletykákat, és őszintén szólva egyszerű ügynek tűnik az egész: két nő részegre itta magát egy fényűző tóparti házban, vízre szálltak egy fényűző hajón, majd magával ragadta őket a fényűző halál. Szomorú, de nem igazán tragikus.

Nem, amiről igazán tudni akarok, az Bea Rochester élete. Mi volt az, ami miatt megtetszett egy Eddie-féle férfinak. Ki volt ő, és milyen lehetett a kapcsolatuk?

Az első, amit kikeresek, az a cége honlapja.

Déli Báj.

– Mi lehetne jobb cégér egy Fortune 500-as vállalatnak, mint ez az idétlen név? – motyogom magam elé, és újabb adag makarónit nyársalok fel a villámra.

Az első oldalon egy levelet tettek közzé, a szemem azonnal az aláírásra ugrik. Vajon Eddie írta?

De nem. Egy bizonyos Susan neve áll ott, aki a jelek szerint Bea jobbkeze volt. A levél a szokásos kliséhalmaz, amit írni szokás, ha egy cég alapítója váratlanul meghal: mindannyian nagyon szomorúak, hatalmas a veszteség, de a munka nem áll meg, és továbbviszik Bea örökségét. Stb., stb.

Nem tudom, miféle örökségnek tekinthető a túlárazott, giccses vackok árusítása.

Az oldalak között kattintgatva szemrevételezem a termékeket: drága csavaros üvegek, ötszáz dolláros pulóverek – bal sarkukban diszkrét, hímzett „Napsugaras napot!” felirattal –, méhecske alakú nyélben végződő ezüst salátafogók.

Az egész weboldal csupa kockás vászon, mintha az Óz Dorkája robbant volna rajta ezer darabra. Mégse tudom abbahagyni a nézelődést, egyik tárgyról a másikra kattintok.

Monogramos pórázok.

Ón öntözőkannák.

Óriási üvegtál, aminek olyan a formája, mint egy almának, amibe beleharaptak.

Csupa drága, de haszontalan vacak, a birminghami felsőbb körökben ilyesmik borítják az esküvőkön a nászajándékasztalokat. Végül magam mögött hagyom az ízléstelen, drága holmik orgiáját, és visszamegyek a főoldalra, hogy még egy pillantást vessek Bea Rochester fényképére.

Egy étkezőasztal előtt áll, amely meleg színű, kopott hatású fából készült. Bár még sose jártam a Rochester-kúria étkezőjében, azonnal tudom, hogy a fotó ott készült. Ha mélyebbre hatolnék a házban, megtalálnám ezt a helyiséget. Jellegében hasonlít a nappalira: a bútorok nem egy garnitúrába tartoznak, valahogy mégis illenek egymáshoz, a nyolc széket borító virágmintás bársony üléshuzattól a padlizsánszín függönyök előtt feltűnő színfoltként pompázó narancssárga-kékeszöld asztaldíszig.

Bea maga is feltűnő jelenség: hosszított bubifrizurát visel, sötét, fényes tincsei csaknem a válláig érnek. Karját keresztbe fonja, fejét kissé oldalra billenti, és a kamerába mosolyog. Rúzsa a legszebb piros árnyalat, amit valaha láttam.

Tengerészkék szvetter van rajta, dereka körül keskeny aranyöv, tengerészkék-fehér kockás szoknyája valahogy egyszerre bájos és szexi. Szinte azonnal feltámad bennem a gyűlölet iránta.

És mindent meg akarok tudni róla.

Tovább keresgélek a neten, a sajtos makaróni – amit John összekarcolt, pohárnyomokkal teli dohányzóasztalán hagytam – megdermed a tálkában, az ujjaim villámgyorsan mozognak, az elmém megtelik Bea Rochester képeivel.

Bár nincs belőlük annyi, mint szeretném. Nem volt híres, vagyis nem igazán. Úgy tűnik, az embereket csak a cég érdekelte és a megvásárolható termékek, maga Bea távol maradt a rivaldafénytől.

Csak egy interjút találok vele – nem meglepő módon a Southern Living nevű életmódmagazinban. A mellékelt fotón Bea egy másik étkezőasztalnál ül – hogy lehet az, hogy ez a nő mindig valami ebédlőben látható? –, ezúttal sárgába öltözött, könyökénél egy kristálytálban citromok, fél kezében könnyed mozdulattal egy százszorszépekkel díszített, zománcozott csészét tart.

Az egész cikk egy Beáról zengő dicshimnusz. Alabamában nőtt fel, egyik őse szenátor volt az 1800-as években, a családnak gyönyörű otthona volt egy Calera nevű helyen, a ház azonban pár éve leégett. Édesanyja sajnálatos módon elhunyt, nem sokkal azután, hogy lánya megalapította a Déli Báj vállalatot, és Bea „mindent azért tett, hogy neki állítson emléket”.

Tekintetem végigsiklik a már ismert tényeken – Randolph-Macon Főiskola, visszaköltözés Birminghambe, a cég felvirágzása –, míg a szemem meg nem akad Eddie nevén.

Bea Mason három évvel ezelőtt, hawaii nyaralása alkalmával ismerkedett meg Edward Rochesterrel.

– Egyáltalán nem azért mentem oda, hogy párt találjak – nevet. – Csak szerettem volna kikapcsolódni, elolvasni néhány könyvet, furcsa színű jégkoktélokat iszogatni. De mikor Eddie megjelent a színen… – Nem fejezi be a mondatot. Kissé megcsóválja a fejét, és arcán elbűvölő pír jelenik meg. – Magával ragadott, mint egy forgószél. Mindig azt mondom, életem egyetlen impulzív döntése az volt, hogy hozzámentem Eddie-hez. Szerencsére ez egyben életem legjobb döntésének is bizonyult.

*

Sóhajtva hátradőlök, a derekam fáj a laptop felett görnyedéstől, és olyan hosszan ültem törökülésben, hogy elzsibbadt a lábam. A combomon nyugvó takaróból olcsó mosószer szaga árad, fintorogva arrébb tolom.

Hawaii.

Miért érzem magam rosszabbul ettől a szótól? Miért kívánom azt, bár a templomban találkoztak volna, vagy a countryklubban, a környéken található több ezer unalmas, biztonságos helyszín egyikén?

Mert azt akartam, ne legyen benne semmi különleges. Azt akartam, hogy Bea ne legyen különleges.

De az volt. Gyönyörű és okos, sok millió dolláros vagyonnal. Olyan nő, aki saját maga építette fel üzleti birodalmát, még ha meg is volt hozzá a pénze és a megfelelő háttere, ami olyan előnyökhöz juttatta, amit a hozzám hasonlók sohasem érhetnek el.

Tovább bámulom a képet, azon gondolkozom, milyen magas lehetett, hogy mutathattak egymás mellett Eddie-vel.

Fantasztikusan, ez nyilvánvaló. Szexin. De mosolyogva pillantottak-e a másikra? Gyakran megérintették egymást? Átkarolta-e Eddie a nő derekát, és nyugtatta-e Bea a férfi vállán a kezét? Voltak-e rejtett kis simogatások, egymáshoz ért-e a kezük az asztal alatt, voltak-e titkos jeleik, amelyeket más nem ismert?

Igen, biztosan. A házasság ilyen, még ha a legtöbb, általam látott házasság nem is éri meg a befektetett energiát.

Tehát Bea Rochester tökéletes volt. Tökéletes üzletasszony, tökéletes nő, tökéletes feleség. Valószínűleg még csak nem is hallott a mikrózható sajtos makaróniról, és sosem látott zálogházat belülről.

De egy előnyöm mégis van vele szemben. Én még életben vagyok.

6.

Mikor másnap reggel elmegyek Adele-ért, sehol nem látom Eddie-t. A kocsi nincs a garázsban. Igyekszem elhitetni magammal, hogy nem vagyok csalódott, míg kihozom a kiskutyát a hátsó kertből, és elviszem sétálni.

Mountain Brook Village, ahol azelőtt dolgoztam, nincs messze a Thornfield villanegyedtől, csak le kell menni a dombon, így ma oda viszem Adele-t. A kutya vidáman szedi apró lábait, ahogy elhagyjuk a megszokott környéket. Azt mondom magamban, unom már mindig ugyanazokat az utcákat róni, de valójában azt akarom, hogy minél többen lássanak minket. Azt akarom, hogy olyan emberek, akik nem kutyasétáltatóként ismernek, együtt lássanak Eddie kutyájával.