Spiró György

MESSIÁSOK

Spiró György

MESSIÁSOK

(A JÖVEVÉNY)

A címlapon Csontváry Kosztka Tivadar:

A Panaszfal bejárata Jeruzsálemben című

festményének részlete látható © Csontváry Múzeum, Pécs.

Fotó: Füzi István

© Spiró György, 2007

ISBN 978 963 14 3983 0

MAGVETŐ

KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

www.magveto.hu

www.facebook.com/magveto

magveto.kiado@lira.hu

Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Dávid Anna

A borítót Szüts Miklós tervezte

Műszaki vezető Takács Klári

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ELŐSZÓ

Ennek a regénynek korábbi változata 1990-ben már megjelent „A Jövevény” címmel. Két dicsérő és egy levágó kritikán kívül nem írtak róla, és nemigen találkoztam olyanokkal, akik olvasták volna. Szidtam magamban az olvasókat, akik azt hitték, hogy az olvasásnál értelmesebb dolguk is van, meg a kritikusokat, akik bele se néztek.

Másfél évtizeddel később elolvastam és rájöttem, hogy én is sokat hibáztam. Ez a történet talált tárgy, de sem íróilag, sem emberileg nem voltam még elég érett, nem tisztogattam meg eléggé. Úgy döntöttem hát, hogy újraírom.

Nem felmentés, de a nyolcvanas évek második felében ki voltam tiltva a lengyel könyvtárakból, emiatt az anyaggyűjtés nagy nehézségekbe ütközött. A valódi problémát az okozta, hogy csak írás közben jutottam hozzá fontos anyagokhoz Elżbieta Cygielska révén, emiatt a szereplőim már a cselekmény kezdetekor tudták, amit én a megírás végére szedtem össze, és nem vettem észre, hogy az egészet újra kellene kezdenem. Attól is tartottam, hogy ilyen vaskos regényre nem lesz kiadó, s valóban: ha Osztovits Levente, az Európa Könyvkiadó igazgatója nem száll be, a Szépirodalmi Könyvkiadó hamarosan bekövetkező összeomlása a kéziratomat hosszú időre maga alá temette volna.

Azt sem önfelmentésként mondom, hogy véletlenül épp a csernobili felhőben repültem Varsóba, majd a felhővel vissza Budapestre, és dühömben, amiért mindjárt meghalok, az anyaggyűjtés közepén, felkészületlenül vágtam bele az írásba. Azt reméltem, talán van még fél évem, annyi idő alatt befejezhetem. Három év múlva fejeztem be először, húsz évvel később másodszor, ennyi volt a haladék.

A regény teljes cselekményét létező emberek élték meg, nekem annyi volt a dolgom, hogy a lehető legmélyebben értsem meg őket. Nem sejtették, hogy nagy történetet élnek meg naivan és szenvedélyesen; abban a meggyőződésben hajtom meg előttük a fejemet, hogy megértően, elfogulatlanul és szeretettel bántam velük, a szerzőtársaimmal.

A régi változatban túl sok volt a szerzői szöveg, nagy részét kidobtam. Akkor szoktak fecsegni az írók, ha maguk elől is rejtegetik, hogy az ábrázolás nem megy. Az új változat majdnem húsz százalékkal rövidebb, de miután a harmada új, és a többi szöveget is átdolgoztam, tépelődhettem, hogy új címet adjak-e neki. A legtalálóbb címet Kemény Zsigmond, nagy elődöm a szekta-ábrázolás terén elírta előlem – „Rajongók” –, így lett „Messiások”. Tisztességből jelzem a régi címet.

Spiró György

Amint ott hevert a fűben, egyszerre Hangot hallott:

Te vagy a Megváltó!

Felült. Szédült. A kora délutáni napfényben őrjöngött a természet: a sarjadó fű zölden tombolt, a domb szegélyén fehéren és lilán tébolyogtak a fák. Szíve hatalmasat dobbant, kihagyott, majd hevesen kalapálni kezdett. Az Ég tiszta volt, s irdatlan oszlopokban világos és sötét légnemű létezők zuhantak alá vízesésként, folyamatosan.

Ült, testét kiverte a veríték. Torka elszorult, jobbjával odakapott, kigombolta ingnyakát. Végigborzongott, fejbőre bizsergett. Mélyeket lélegzett, úgy érezte, a Hír agyonnyomja. A láthatatlan oszlopokban szüntelenül zuhantak alá a Szellemek, a Lelkek.

Én vagyok Jézus Krisztus, gondolta.

Harákolt, hogy lélegzethez jusson. Sehol senki. Nem volt tanú. De ott volt a fű, a vetés, a bokrok, a fák, s bennük a szellemek, a lelkek ezrei, s mind őt figyelték. Az Égből folytatódott a sugárzás, irdatlan oszlopokban verte a talajt a fény és az árnyék. Közöttük ott bujdokolhatott még a Leghatalmasabb Szellem, aki szólt hozzá.

Megfogta baljával a pulzusát. A szíve kalapált. Mélyeket lélegzett, szívét lassúbb dobogásra kérte. Még szédült, de tapasztalta, hogy baljának varázserejére testében megnyugvás árad szét, szíve lassul. Elengedte jobb csuklóját, bal kezének ujjait széttárta, szeme elé emelte, nézte. Varázserejű kéz. Balját egy fűcsomó fölé helyezte. Kezéből sugárzás indult a fűszálak felé, s a fűszálak, látta, boldogságukban gyorsabban kezdtek nőni. Kezének és a fűszálaknak szellemei kéjesen egyesültek.

Zengő edény volt egész teste, koponyája zengő barlang. Ő lett, akit Jézus Szelleme megérintett, akibe Jézus Szelleme költözött, az Úr edénye, az Úr eszköze, maga a Mindenség.

Csoda tétetett. Csodák hordozója a teste, csodák hirdetője az ajka. Orvos lett, az Úr hírnöke, az Úr angyala, amíg él a teste, a Szelleme pedig örök, mert Jézus Krisztus támadt fel benne, ahogyan meg van írva, ahogyan mindig várták.

Évezredek múltán is ünnep lesz e nap. Zarándokolni fognak e kies litván lankára, és hálaadó imával idézik őt, aki ezen a napon, 1828. május tizenegyedikén gyógyult ki önmagából.

Nem volt több dolga a dombon. Felállt. Győztesen nézett körül. A táj tudta, mi történt.

Megindult a völgy felé. A fűszálak meg se hajoltak a cipője alatt.

A Fény Szellemei záporoztak rá, a Sötétség Szellemei megfutottak előle.

Vilna kapujában pár rongyos alak szunyókált az árnyékban. Lépteit hallván egyikük felpislantott. Ő ránézett, és mosolytalanul, alig észrevehetően biccentett. Az alak megrezzent, oldalba bökte a mellette heverő társát, az felnyögött. Ő ment tovább, pár lépés után megállt, mindentudón visszanézett. Már hárman bámultak utána. Varázserejű baljával apró keresztet rajzolt feléjük, megfordult, ment tovább.

Megjelentem köztetek. A rongyosok ott a városkapuban már tudják. A többiek is meg fogják tudni.

Betért a Szent Bernát-templomba. Imádkozott. És ismét megszólalt a Hang, és ismét ugyanazt mondta.

Időben ért vissza, a többi fogalmazó még ebédelt. Asztalán akták tornyosultak, halandók peres ügyei: birtokháborítások, örökösödési viták, tolvajlások. Ma éjszaka is bent marad, hogy végezzen velük. Megszokták, hogy ügyet csak alapos előkészítés után tár a bíróság elé, elnézték, hogy gyakran éjjel is a hivatali szobájában tartózkodik s étlen-szomjan jegyzetel. Ártalmatlan őrült, mondogatták.

Rámosolygott az aktákra. A mögöttük sejlő vitatott vagyontárgyak, követelt pénzösszegek az Abszolút Igazságtól megérintve visszamosolyogtak.

*

Potrykowski hadnagy 1831-ben huszonhetedik évében járt, szülei nem éltek, két húga s egy fivére meg néhány távoli nagybátyja és nagynénje élt a Hazában, mikor döntenie kellett: hazatér-e, s mint a Felkelés tisztjét, esetleg elviszik Szibériába, vagy az emigrációt választja.

A Felkelés immár fél éve elbukott, ő sokadmagával egy Kelet-Poroszországban lévő táborban unatkozott s folytatta végeérhetetlen vitáit társaival a változhatatlan múltról és a beláthatatlan jövőről. P. hadnagy középtermetű volt, szőke, sovány, arca beesett, és erősödött benne a meggyőződés, hogy az emigrációt kell választania. Hajdani vilnai egyetemi barátai, a harcostársai többsége már kijutott Franciaországba. Ha az elkerülhetetlen háború Franciaország és Oroszország között kitör, őrá szükség lesz. Néhány hónap, legfeljebb egy-két év az egész. Hogy háború lesz, bizonyos. Hogy honfitársai nem tűrik a cári elnyomást, nem kétséges. A Felkelés veresége átmeneti; az olyan tapasztalt katonákra, mint ő, hamarosan nagy feladat hárul.

De azért elszorult a szíve, amikor alá kellett írnia a nyilatkozatot, amit az emigrációba indulók elé tettek: „soha többé nem térek vissza a hazába”. Németül és lengyelül volt nyomtatva a nyilatkozat, az aláírás fejében német útlevelet kaptak. A szövegben az is szerepelt, hogy megveti a cári hatalmat, és soha amnesztiát el nem fogad; ezzel P. hadnagy egyetértett, s némi habozás után ezért írta alá. A papír, vigasztalta magát, csak papír; a háború majd úgyis semmissé tesz minden nyilatkozatot.

Az emigrációt választóknak fizettek 40 złotyt a parancsnokság épületében; Lelewel, a felkelő kormány demokrata minisztere küldte nekik Párizsból. Ötösével utalványt kaptak, amely négyfogatú kocsira volt érvényes Poroszországon át. A 130 fős csoporthoz Holtz bárót osztották be kísérőnek. Tisztek és kadétok voltak a csoportban, a sorkatonák tisztiszolgaként nyertek beosztást.

Január harmadikán indultak útnak Brandenburg felé. Hetedikén Dirschauban azt mesélték, hogy a krakkói lovasok nemrég összetűztek a poroszokkal, és felkötöttek egy orosz kémet, de aztán a poroszok kerekedtek fölül, és a krakkóiakat börtönben tartják. P. hadnagy és társai pénzt adtak össze honfitársaik megsegítésére és átadták Bulharyn őrnagynak, hogy ossza szét a rászorulók között.

Kilencedikén Schlochauban reggeliztek, a lakosok lengyelül beszéltek. Tizedikén Deutsch-Krone és Schloppe következett. Ott németül beszéltek, a nők és a gyerekek lócitromot hajigáltak rájuk, és azt kiabálták: polnische Schweine. P. hadnagy összeszorított fogakkal menetelt társaival zárt rendben. A porosz parancsnok utasítására szétkergették a sivítozó asszonyokat. Tizenkettedikén Landsbergben éjszakáztak. Itt közömbösek voltak a németek. Éjjel tűz tört ki, de eloltották. Óránként kiabálta az időt az őrszem. Tizenharmadikán Küstrinbe értek. A porosz városparancsnok félt, hogy túlságosan megnézik maguknak az erődítményt, úgyhogy a városon kívül éjszakáztak istállókban. Tizennegyedikén az Odera menti Frankfurtba érkeztek. Nagyon szép város, P. hadnagy kedvtelve nézegette, először örült indulása óta, hogy mégis a vándorlást választotta. Széles utcák, szép házak, tiszta terek, sok-sok ifjú ember, a gimnázium tanulói, mindez tetszett P. hadnagynak, bár a szállásért annyit kellett fizetnie, hogy nem maradt egy vasa sem, úgyhogy két napig, amíg a városban tartózkodtak, nem evett semmit. Dohánya azonban volt, két napig szívta a pipáját és vizet ivott hozzá. A frankfurti németek sem szimpátiát, sem ellenszenvet nem árultak el irányukban.

Tizenötödikén továbbindultak. A négy Gross testvérrel került egy kocsiba; azoknak nem volt dohányuk, de volt kenyerük, P. hadnagy teleette magát. Elterjedt, hogy a további német városokban már német–lengyel bizottságok várják őket, fehérneműt, ruhát, cipőt és pénzt adnak. Tizenhatodikán megérkeztek Lübenbe, az első szászok lakta városkába. Azt remélték, hogy többé rideg poroszokkal nem kell találkozniuk. Német tisztek estére baráti találkozóra hívták őket, noha kétnyelvű falragaszok óvták a lengyeleket az efféle találkozóktól, amelyeken, úgymond, a németek a lengyeleket gúnyolják. Így aztán nem mentek el, bár szász hölgyek és urak kérlelték őket. Tizenkilencedikén Torgau. Erős erőd. A templomban Lutherné Katalin sírja, mellszobra. Nagy Frigyes hétéves korában itt vívta meg első győztes csatáját. Állítólag német–lengyel bizottmány tevékenykedett a városban, de igen titokban tehette, mert nem került elő. Huszadikán Eilenburgban lőszergyárat láttak. Huszonegyedikén Lipcse. Még előtte átlépték az új porosz–szász határt. Munkások és diákok üdvözölték őket: „Éljen Lengyelország, éljenek a lengyelek!” Meghatódtak. Ahogy a város felé közeledtek, a kísérő tömeg egyre nőtt. Vivátoztak. P. hadnagynak könny szökött a szemébe. Egy széles térre vezették őket, ott egy szobor állott, azt mondták, egy lengyel hősé. Megnevezni nem tudták. Ott álltak a téren, a szászok ölelték, csókolták őket. Már kétszáznyolcvan főt számlált a csapat, útközben másfelől is csatlakoztak hozzájuk az emigrációba tartó kisebb csoportok. Húszasával szétosztották őket, a fogadósokat megkérték, lássák el a hősöket minden földi jóval. Megtörtént.

P. hadnagy megtekintette Józef Poniatowski emlékművét, a vezér itt fulladt az Elsterbe. Egyszerű tábla volt, sok lengyel írta rá a nevét; így cselekedett P. hadnagy is.

Lipcsében öt napig dőzsöltek. A németek ezt énekelték: „Nem halt még meg Lengyelország, s nem is hal meg, amíg lesznek németek”. A várost mind az öt estén díszesen kivilágították.

Aztán megint Poroszország. A Sachsen–Weimar–Eisenach Grossherzogtum területét megkerülték, mert Miklós cár húga volt a weimari hercegnő, s egy korábbi lengyel csoportot, hírlett, megalázott: a borospalackokat viasz disznófej zárta, és csak disznóhúst szolgáltak fel nekik. Erfurtban hűvösek voltak a németek.

Február kilencedikén érkeztek a Gothai Hercegségbe, I. Ernest birodalmába. A hercegség határán stábtisztek és adjutánsok várták az emigránsokat, volt köztük egy lengyel is; elkísérték Gothába, s a Herceg nevében a palotába szólították. A díszőrség tisztelgett. Dobok peregtek, fúvósok fújták. Díszmenet lépett el a kétszáznyolcvan emigráns előtt. A Herceg a palota lépcsőjén fogadta őket. Utat mutatott a szalonokba. Ott leülhettek, pihenhettek, majd asztalhoz hívattak. Pompás ebéd, a kiszolgálást a stábtisztek és az adjutánsok végezték.

Ebéd után a Herceg ajánlattal állt elő: aki belga szolgálatba kívánna állni, kérelmét adja a kezébe, ő azonnal átveszi seregébe a belga király nevében azzal a ranggal, amellyel odahaza szolgált. Minthogy pedig a Herceg sok egyetemistát lát a jelenlévők között, javasolja, hogy a jelenlévő valamennyi lengyel lépjen be a belga seregbe, a Herceg maga kíséri őket Belgiumba. A belga király ugyanis, Leopold, Gotha hercegének fivére. Ha pedig a jelenlévők közül bárkinek a birtokában találtatik a felkelés idején vert pénz, átváltja azt aranyra.

A belga seregbe nem kívánkozott senki, pénzt azonban átváltottak. P. hadnagy talált a zsebében 1831-ben vert tíz garast, odaadta az egyik adjutánsnak, aki Lajos-aranyat adott értük, egyenként negyven frank értékben. Végezetül a Herceg a lengyel egyenruhákról gombokat kért emlékül, elsősorban a négyes gyalogezred, a krakkói huszárok és a huszadik népfelkelő ezred gombjai érdekelték, de a többit sem vetette meg. Gombok záporoztak a körbehordozott ezüsttálcára.

Az egyik szalonban aranyozott keretben ott függött az összes lengyel hadvezér portréja, továbbá Franciaországban, Angliában és Németországban nyomott rézmetszetek, a Felkelés csatái. P. hadnagy némelyikben maga is részt vett, és elbámult, mennyivel nemesebbek e képek, mint amit ő e csatákból emlékezetében töredékesen megőrzött. A tárlókban temérdek lengyel pénz, fém és papír, gombok a különböző ezredek egyenruhájáról, kardok, egyenruhák szép rendben. A terem mennyezetén a lengyel Fehér Sas függött gipszből, alatta pedig felirat lengyelül, franciául, németül és angolul: „A hős Lengyelország szalonja”.

A vizit után a bálterembe vezették őket, ahol teát, kávét, sörbetet, cukorkákat, gyümölcsöt szolgáltak fel, valamint miniatúrákat, érmeket ajándékoztak nekik, és Lengyelország allegóriáját apró szobrocskák formájában. A Herceg Lengyelországra ürítette poharát, s a jelenlévőknek győzedelmes hazatérést kívánt. Beszédét gyakran szakították félbe tapsok. A Herceg gyűlölettel emlékezett meg a lengyeleket elnyomó tirannusokról. A jelenlévőket a világ és az évszázad hőseinek, a szabadság vértanúinak nevezte. A tirannusokról általánosságban szólt, nem említette sem Moszkvát, sem a poroszokat, sem Ausztriát. Oborski ezredes, a csapat parancsnoka remek pohárköszöntővel válaszolt franciául. Sorban ittak a Herceg, a kormány, a miniszterek, a hadsereg és a gothai nép egészségére.

Az ötödik gyalogosezred egyik őrmesterét nem közönséges sebesülés érte: a karabélygolyó a homloka közepébe fúródott úgy, hogy csaknem fele kívül rekedt. Midőn a katonák a háborús élményeikkel szórakoztatták az ámuldozó Herceget, Przybyszewski őrnagy a Herceg elé vezette az említett őrmestert, és megmutatta a homloka közepén díszelgő karabélygolyót. Igen megörült Gotha Hercege a látványnak, kedves szókkal fordult az őrmesterhez, engedné homlokából a golyót kioperálni s emlékül a Hercegnek adományozni. Cserébe életfogytig tartó gárdatiszti állást kínált a testőrségében, halálig tartó ötszáz gulden zsolddal. A jelenlévők átszámították: kétezer frank! Az őrmester habozott, majd kijelentette: hősiességéről e homlokából meredő golyó a tárgyi bizonyíték, és nem szívesen válna meg tőle. A Herceg lángoló arccal évi négyezret ígért életfogytig, az őrmester megingott, különösen, hogy szolgálata a palotaőri tisztségben merült volna ki. Végül is, sok lengyel tiszt győzködésére, ráállt. A Herceg vezető kirurgusa, a lengyel tábori sebészek segédletével ügyesen, pár mozdulattal, a homlok bőrét lefejtve, a golyót fájdalom nélkül, üdvrivalgás közepette kiemelte. Az őrmester egyszer sem kiáltott. A Herceg a golyót aranytálcára helyeztette a salátástálak és az édességeket tartalmazó finom mívű metszett kelyhek mellé. Nem múlt el öt perc, és az őrmester hányni-vetni kezdte magát, felugrott a székéről, kést ragadott, s mindenkit leöléssel fenyegetett. A közelében álló alabárdos pallosát elragadva hadonászott, és azt kiabálta: nix pardon. A többiek kénytelenek voltak lerohanni és lefegyverezni. Akkor eszét végleg elvesztette. A Herceg kísérete eltávolította, a hercegség legtudósabb doktorai a kezelését elkezdték. A Herceg az eseten könnyekig meghatódott. A bált befejezettnek nyilvánították, a lengyel vendégek városnézés örvén a palotát elhagyták.

A városban azt kiabálták: „Es leben die Polen, vivat!” A városlakók saját házukba invitálták őket. P. hadnagyot egy büntetőbíró, tanult ember és a lengyel szabadság és függetlenség ügyének rajongója cipelte otthonába.

Reggel a palota szalonjában a reggeli felszolgálása alatt mindvégig katonazenekar játszott. A Herceg búsan jelent meg, és elmondta: a szegény őrmester az éj folyamán szörnyű kínok között lelkét visszaadta Teremtőjének. Ezután a Herceg érzékeny búcsút vett vendégeitől, és dolgozószobájába vonult. Lengyel adjutánsa jelentős összeget osztott szét az egyetemisták és a kadétok között. A gimnazisták és a gyönyörű öltözékekben pompázó hölgyek elkísérték őket a városhatárig, ahol tapsban törtek ki, vivátoztak, szerencsés hazatérést kívántak és zokogtak.

A városban működő lengyel bizottmány jelentős összeget adott át Żurawski őrnagynak. P. hadnagy úgy hallotta, hogy Żurawski kezében, akit senki sem ismert, ezek az összegek elfolynak.

Február tizedikén indultak Eisenachba, a várost tiszteletükre kivilágították. Oborski ezredes és Żurawski őrnagy pénzsegélyt kapott a helybéli német–lengyel bizottmánytól; a pénz szétosztására nem került sor. Tizenegyedikén átlépték a Hessen–Kassel Hercegség határát.

Hersfeldtől pár mérföldnyire gyerekekkel találkoztak, akik azt kiáltozták: „Éljen Lengyelország!”. Takarosan öltözött hölgyek és kisasszonyok tűntek fel, kezükben zászlócskák, kendőcskék. A város előtt állt a helybéli hatóság valamennyi magas rangú tisztviselője, ünnepélyes arccal. A kocsikat megállították. A polgármester magas támlájú fotelban ült egy emelvényen, ahonnét hosszú, ékes szózatot intézett a néphez. A kiejtését a németül tudók különösnek tartották, de a város lakossága értette, s gyakran szakította félbe vivátozva, tapsolva. A hölgyek és kisasszonyok virágot szórtak a lengyelekre. Az országút mentén sorakozott a tüzérség hat ágyúval, és százegyszer lőtt sort.

P. hadnagy ismét meghatódott, látva a német nép barátságát és szívélyességét. Szerte a világban hatalmas a szabadságszeretet; hazájának felszabadítása sem késhet soká. Mellette Zwierkowski hadnagy állt, aki halkan odaszólt neki: „El se tudom képzelni, milyen fogadtatásban részesültünk volna, ha történetesen győzünk”.

Zwierkowski ártatlan képet vágott, P. hadnagy nem tudta, gúnyolódik-e.

Az ünnepi beszéd után gyalog indultak a város felé, nehogy a derék németek magukat fogják be a lovak helyébe. A németek elszontyolodtak, szép tervük füstbe ment. Az ünneplés több órát tartott, az emigránsok jobban kifáradtak, mint az ünnepelni hajlamos németek.

Este hatkor értek a kivilágított városba. Az ágyúk huszonegy lövést adtak le. A lengyelek zokogtak. P. hadnagyot egy hölgy fogta kézen, a könnyeit látva így szólt: „Mily kár, hogy az Ön könnyeiből legalább egyetlen cseppet megőrizni s emlékül eltehetni nem tudok, de ha tehetném, értékesebb volna számomra, mint a legdrágább gyémánt”.

A bujdosókat magánházaknál szállásolták el. P. hadnagyot is sokan szerették volna házukban vendégül látni; végül egy doktor mellett döntött, vele latinul jobban tudott beszélgetni, mint a többiekkel németül. A doktor házában már vacsorához volt terítve, P. hadnagy bemutattatott a doktor feleségének s a feleség húgának, aki csinos teremtés volt, még kisasszony.

Este a városháza báltermében transzparensek, szép, csatajeleneteket ábrázoló festmények és zenekar fogadta a hősöket. Alkalmi verseket olvastak fel tiszteletükre. A köszöntő szavak után a felsorakozott hölgyek a legközelebb álló hősnek csodaszép csokrot adtak át pirulva.

P. hadnagy a doktor feleségének szép húgával előbb mazurkát, majd valcert, majd ismét mazurkát táncolt. A doktor ezek után P. hadnagyot karon fogta és a szomszédos szalonba vezette, ahol büféasztalok álltak. Ott már számos német és lengyel úr tartózkodott. Kezükben kelyhek, arcuk lángban. „Es leben die Polen, vivat!”, hangzott a német torkokból. S mert a lengyel válasz váratott magára, P. hadnagy hirtelen elhatározástól vezettetve az egyik asztalra ugrott, így kiáltotta: „Es leben die Hessen, vivat!”, s kelyhét kiürítette. Ugyanezt még kétszer megismételte; többször nem tehette, mert a németek vállukra emelték s a termen körbehordozták. P. hadnagy egyik kezében flaska, másik kezében pohár; érezte, sápadt arca veresen lángol, amit a német urak és hölgyek is észrevettek, mert így kiáltoztak felé: „A lengyel Bacchus! A lengyel Bacchus!”. A németek erre még jobban megörültek, P. hadnagy azonban a vállukon elszégyellte magát, s fészkelődve próbált leszállni. Ez némi nehézségek árán sikerült, az üldöző németek elől a bálterembe futott, a polgármester előtt veres arccal, dadogó németséggel szabadkozni próbált, ám a hölgyek elragadták, s P. hadnagy tovább táncolt mazurkát, valcert és ismét mazurkát.

A bál reggel hétig tartott. P. hadnagy házigazdája, a doktor eltűnt. Reggel aztán a németek kávéházakba és ismeretlen házakba cipelték őket, étellel-itallal traktálták. P. hadnagyot délben kísérték szállására, alig állt a lábán. A doktort és a két hölgyet nagy felindulásban találta; mint kitűnt, reggel óta kerestették őt a városban hiába. Attól tartottak, hogy valamely konkurens német elcsábítja tőlük.

Reggelit szolgáltak fel, P. hadnagy csak nézte, enni nem tudott. A házigazda dolgozószobájába hívta, ahol tökéletes szabású öltönyt tárt elé. P. hadnagy felpróbálta, s nem győzött álmélkodni, hogy éppen őrá illik. A Felkelés kitörése óta először érezte civil öltözet békebeli simogatását.

Kora délután a doktorral s a két hölggyel városnézésre indult. A város nem volt nagy, sem különösebben csinos, ám rendkívül tiszta. Egyetlen lutheránus templom, apró főtér, emeletes házak a Fuldau folyó mentén. A világ teremtése óta szabadsághősöket ily szeretettel nem hordoztak a tenyerükön, ugyanis a doktor, s mint később társaitól P. hadnagy megtudta, szinte valamennyi házigazda, hitvesi ágyát a hősnek átengedte. A doktor neje buzgón vetette magát a hősre; másutt a szülők féltve őrzött leányuk szüzességét áldozták fel a népek közötti testvériség, a világszabadság oltárán. A doktor nem tudta kiejteni P. hadnagy nevét, felesége s annak húga nem is kérdezte. A feleség után a húg következett a doktor P. hadnagy által meghevert ágyában, s P. hadnagy a húg leányi szenvedelmével még inkább meg volt elégedve. Így tartott ez február tizennegyedikéig. A németek igen szerették volna, hogy tovább időzzenek ott; a doktor P. hadnagynak felajánlotta sógornője kezét, s tekintélyes hozományt ígért hozzá; ám P. hadnagy a csábító ajánlatot kénytelen volt elutasítani. Nem gondolhat az ember házasságra, családi jólétre, midőn a Haza éppen sírba tétetett, és a Hon mezőit általános gyász borítja. Zokogva búcsúzott a doktortól s két hölgyétől, és szentül fogadta, a legékesebb latin fordulatok segítségével, hogy amikor a Hazát felszabadítandó visszafelé menetelnek a száműzetésből, Hersfeldet nem kerülik el.

A tizennegyedikére virradó éjszakát a bálteremben s időnként ágyban töltötték a hölgyekkel. „Immer zu, immer zu”, lihegte a doktorné P. hadnagy fülébe, miközben a húga kibontott hajával P. hadnagy szeméremtagját sepergette. A doktor dicsőült arccal ült mellettük a karszékben, kezében töltésre kész flaska, és boldogan danolászott. P. hadnagy addigra megszabadult belénevelt gátlásaitól, s e hihetetlen dolgok már nem ejtették ámulatba. Karjait feje alá téve, mélyeket sóhajtva engedte, hogy a hölgyek kedvüket töltsék rajta. A doktor huncutul időnként P. hadnagyra hunyorított, amire P. hadnagy pajkos hunyorítással válaszolt. „Mi tüchtig és szemérmetes életet élünk”, súgta a húg P. hadnagy fülébe, nyelvével a fülkagyló járatait követve, „nekünk ez ünnep”. „Most megint kibírjuk néhány évig”, suttogta a doktorné, „de kérlek szépen, gyere vissza hozzánk!”. Aztán ismét nekihevültek, P. hadnagy számára érthetetlen, bizonyára illetlen szavakat hangoztattak lihegve, a doktor kacagott, nézte őket, s a kéjtől vonaglókra ürítette poharát.

Reggel kialvatlan népek imbolyogtak a főtéren. A fúvósok hajnali négytől játszottak, fújták fáradhatatlanul. Az ünnepség tízkor kezdődött. Zárt sorokban álltak a szürke arcú, elcsigázott hadfiak, köröttük a legkülönbözőbb kocsik, díszesen befogva, a lovak felvirágozva. A hölgyek és kisasszonyok báli ruhában, kezükben virág. Csókolva adták át, csókjuk könnyekkel elegyült. A férfiak üvöltve zokogtak fel. Eldördült az első ágyúlövés. A csapat gyalogosan indult, a kocsik méltóságteljesen követték őket. A városhatárban százegy díszlövés. Akkor a lengyeleket egyesével a kocsikba parancsolták, mellettük német hölgyek s férfiak foglaltak helyet. A kocsisok helyén a bakon a házigazdák, a serdülő fiúk a legelső lovat ülték meg. Több mint kétszáz fogatot számolt össze P. hadnagy.

Indulás után elragadtatás kerítette hatalmába a fogathajtó németeket. Mind előzni akarta az előtte haladót. A kerekek egymásba akadtak, néhány kocsi felborult, beléjük rohantak a mögöttük haladók. Emberek estek ki a kocsikból s jajgattak az összetört deszkák közé szorulva, embereken gázoltak át a vágtató lovak. P. hadnagy doktora a kocsiból kiesve karját törte, a csont a bőrét átütötte. Egy gyönyörű ruhás, porban fetrengő hölgyön lovak s kocsik sora vágtatott át. A boldogság átadta helyét a jajgatásnak, sírásnak. A lengyelek, kik a kocsikban maradtak, hiába kérlelték a németeket, hogy a hajszát hagyják abba; azok vereslő arccal, ostort pattogtatva, lelkesülten üvöltve folytatták a vágtatást, mígnem egy faluba értek, hol úti céljukat sejtették.

Bizottmány fogadta őket, lakosok kiáltozták: „Es leben die Polen, vivat”; s a hajszába izzadt németek a fogatokról leszállva fogadóba kísérték vendégeiket, ahol sört szolgáltak fel. A Gasthaus nagytermében képek, valamint német és lengyel allegorikus ábrázolások voltak láthatók szépen kivilágítva, noha déli fél egyre járt. Az asztalokon étel, ital. A német kísérők vígságukat nem hagyták abba, s a szomorkodó lengyeleket is mindenáron vidámabbnak szerették volna látni. A lengyelek egymás közt megtanácskozták a dolgot, majd a németekhez fordultak, és arra kérték őket, fordulnának vissza, hogy a sebesülteket, kik az úton hevernek, összeszednék. Egyetlen falat kenyér le nem megy a torkukon, míg a sebesültek megfelelő orvosi ellátásban nem részesülnek. A németek erről hallani sem akartak, és próbálták őket sörrel jobb kedvre deríteni. A lengyelek erre kitörtek a Gasthausból, és megindultak gyalog az úton visszafelé. A németek, korsókkal kezükben, utánuk poroszkáltak. De amint ott gyalogoltak, egyszerre vad vágtatással kocsik húztak el mellettük: jobb érzésű németek száguldottak visszafelé a sebesültekért. Gyalogoltak tovább, s akkor aztán ugyanezek a fogatok egyszerre szembeszáguldottak velük, bennük a legázoltak, a sebesültek ültek, s ki mennyire bírta, a kocsiból kiáltozott és integetett. A menet zavarodottan megállt, majd célját vesztve visszafordult a Gasthaus irányába. Mire odaértek, a sebesültek, a törött karúak és lábúak, a vérző fejűek az egészségesekkel együtt ettek s ittak, s a belépőket viváttal fogadták. Tizenhét személy sebesült meg, de haláleset nem történt. A doktor a törött karját lengette P. hadnagy felé, és vereslő képpel nevetett. Így aztán általános ivászatnak adták a fejüket.

Február 16-án érkeztek a Majna menti Frankfurtba. P. hadnagy a Sonne fogadóban kapott szállást, ahol közölték, hogy mindent ingyen kap, s bármi óhaja van, azonmód teljesítik.

Megérkezésük másnapján a Sonne fogadóban lakó valamennyi szabadsághős névre szóló meghívót kapott. A litografált meghívót virágok díszítették; aláírás nem volt. P. hadnagy tört németségével a fogadóstól próbált felvilágosítást kapni a meghívás mibenlétére vonatkozólag, de a fogadós kipirult arccal, hevesen gesztikulálva olyan gyorsan és oly talányos dialektusban beszélt, hogy P. hadnagy kénytelen volt Gross kapitány tolmácsi segítségét kérni, aki szintén kapott hasonló meghívót.

A ház, amelybe a hősöket szólították, a köznyelvben az Európa-ház nevet nyerte, és bordély volt. Mint a fogadós elmondta, szépséges palota a Majna partján, gyönyörűen gondozott a kertje, és csodaszép hölgyek lakják, van közöttük néger és fehér és maláj és mindenféle. Az előtérből nagy szalonba invitálja az embert a kammerdiener, ahol a falakat a bennlakó hölgyek portréi fogadják. A portrék el vannak függönyözve; a vendég számára e függönyöket fellebbentik, majd ismét lebocsátják, mígnem a vendég választ egy szépséget magának. Ekkor a Madame elküldi a kammerdienert, kérdezze meg, a hölgy fogadóképes állapotban van-e. Ha nincs nála vendég, a szépség üzen, hogy fogad. A vendég leszámol ötszáz guldent a Madame-nak, a kammerdiener egy cselédlánnyal a hölgy előszobájába kíséri, s ott magára hagyja. Az ötszáz gulden a huszonnégy órás szolgáltatás díja; huszonnégy órán túl újabb összeg fizetendő, ha a vendég maradni óhajt; minden további nappal a díj ötven guldennel csökken, de soha nem szállhat napi százötven gulden alá. Az összeg magában foglal mindent: ételt, italt, csónakázást, sétát, színházlátogatást, kocsikázást, máriásozást, kártyázást, valamint amit hölgy férfinak juttathat. Mindezt kettesben kell lebonyolítani. Kevesebb, mint ötszáz gulden akkor sem fizethető, ha a vendég csak pár órát vagy ennél is kevesebbet tölt választottjával.

A szabadsághősök képzeletét felgyújtotta a fogadós elbeszélése, P. hadnagy pedig, noha a hasonló szórakozásokat megvetette, úgy érezte, hogy a kedves hangú meghívást visszautasítani illetlen volna. Különben is: nemsokára hazatérnek a felszabadított Lengyelországba, és ott ilyesmiben aligha lesz részük.

Körülbelül ötven hős találkozott a szépen kiképzett portál előtt a megadott időpontban. Megkönnyebbülten nevettek egymásra: titokban mindegyik félt, hogy egyedül kell a házba lépnie. A távol maradottakról mint gyávákról emlékeztek meg, akik nem érdemesek a tiszti rangot viselni.

A kapu feltárult, a kammerdiener beinvitálta őket, s abban a szalonban találták magukat, amelyben a lefüggönyzött festményeknek kellett volna függniük. Ám egyik portré sem volt lefüggönyözve! Rengeteg nő a falakon, s egyik szebb, mint a másik! Megkövülve álltak az ígéret kapujában. Megjelent a Madame, ízléssel öltözött, kortalan hölgy, és másik szalonba hívta őket.

A teremben hosszú asztal volt megterítve, az edények ezüstből, a kelyhek kristályból, a falakon gazdagon díszített aranyozott keretben történelmi ábrázolatok. A hősöknek helyet mutattak, leültek; közöttük egy-egy szék üresen maradt. A tisztek izgalmukban úgy ülték meg a széket, mint a lovat. Feltárult a szalon szárnyas ajtaja, a kammerdiener finoman, de jól hallhatóan így szólt: „Voici les mademoiselles”, és negyvenhat leány utánozhatatlan bájjal a terembe libbent. Rajtuk egyszerű fehér ruha piros övvel és piros szalagokkal. Mikor a tisztek meglátták nemzeti színeiket e gyönyörűséges, angyali teremtéseken, nem tarthatták vissza mélyről feltörő sóhajukat, melyben tisztelet és megbecsülés talán kevesebb volt, mint rendkívüli elragadtatás. Az angyali orcákon tartózkodás, szerénység és melankólia. Tartásukon, magaviseletükön szemérmesség uralkodott, s ha nem tudták volna, milyen házban vendégeskednek, a szűziesség istennőinek látták volna e leányokat. Illedelmesen meghajoltak a férfiak felé, s helyet foglaltak egy hosszú szófán, amely a falnál volt elhelyezve. A tisztek felugrottak helyükről, és ők is meghajoltak.

Némaság szállta meg a lelkeket. A Madame maga is megilletődve hallgatott, majd feltette a kérdést, ki milyen nyelven beszél. S míg a választ fogalmazták a tisztek, büszkén közölte, hogy a hősök hazájából két hölgy is jelen van a teremben, Varsó környékéről származnak. S néven nevezte őket, Korinnát és Stefanie-t, akik a szófán ülők közül kiváltak, és lángoló arccal álltak meg az asztal túloldalán. Két istennő állott előttük, egy szőke és egy gesztenyebarna. A tisztek lába földbe gyökeredzett. A Madame fejével intett a kammerdienernek, az tovább intett a cselédlányoknak, akik likőröket és röviditalokat hoztak tálcán, s a leányokat kínálták, ám azok közül egy sem akadt, ki alkoholt óhajtott volna inni.

Ekkor a Madame intésére a hölgyek az asztalhoz járultak, a tiszteket kézen fogták és egy további terembe vezették, ahol még hosszabb asztal állott még szebben megterítve. A tiszteket leültették, a leányok a tisztek között maradt üres székekre ültek, melyek meg voltak számozva, s ekkor látták, hogy a leányok vállán a bőrbe ugyanaz a szám van beégetve. P. hadnagy jobbján egy holland, balján egy olasz szépség foglalt helyet, utóbbinak P. hadnagy kiváltképp örült, mert gagyogott olaszul.

Az ebéd királyi volt, a februárban elképzelhetetlen primőrök: meggy, szőlő, zöldborsó is az asztalon díszelegtek. A borospoharakat minduntalan utánatöltötték, s a traktában a felszolgálókon és a cselédeken kívül a leányok is segédkezet nyújtottak. A desszert, a tészták, a cukorkák után a hölgyek eltávoztak, hogy a tisztek átadhassák magukat az ivászatnak. A Madame biztatta őket, s a pezsgőknek, a vörös- és fehérboroknak, a tokajinak s a likőröknek ellenállni nem lehetett.

Délután másik terembe vezették őket, ahol a leányok virággal várták, majd kávéval kínálták a hősöket. Aki kérte, a kávét rummal vagy vodkával fogyaszthatta. A szalonban karszékek, szófák találtattak, a szigorú rend felbomlott.

A kávé után zenészek lopakodtak a szalonba, eljátszották a Dąbrowski-indulót, valamint a „Nézz, Kościuszko, ránk az égből” kezdetű polonézt. Egy leány kézen fogta Ludwik Jabłkowski hadnagyot, és megnyitotta vele a táncot. P. hadnagyot egy német leány kérte fel; a két lengyel leány Gross hadnagynak, illetve Garnysz doktornak ajánlotta fel kezét.

A tánc szünetében P. hadnagyhoz lépett olasz szomszédnője s olaszul így szólt hozzá, miközben virágcsokrát kezébe nyomta: „Ez annak a jele, hogy Ön csak velem táncolhat, vagy legföljebb azzal a kisasszonnyal, akit én engedélyezek. Elfogadja Ön választásom e jelét?”

P. hadnagy lelkesülten válaszolta, hogy e szép kezekből nyert csokor életének legszebb emléke lesz, más személytől csokrot elfogadni nem szándékozik.

A hölgy tovább beszélt: „Azon személyek, kik a mulatás és a kéj e palotájában megfordulnak, soha semmiben sem lehetnek kényszerítve. Az én választásom Önre esett, de az Ön választása nem esett-e valamely rivális társhölgyre?”

P. hadnagy rajongva felelte, hogy nem.

A hölgy így szólt: „Óhajt-e Ön gavallérom lenni azon időre, mit meghatározni az Ön feladata?”

P. hadnagy azt felelte, hogy haláláig, ha lehet.

Az olasz hölgy felsóhajtott, megszorította P. hadnagy kezét, s halkan szólt: „Nem bánja meg Ön; ám a halálig kifejezés nálunk nem honos, mi máról holnapra élünk, halállal nem gondolunk, nem beszélünk róla, és nem is halljuk meg.”

Ekkor jelet adtak, s kezdődött a mazurka. P. hadnagy szépséges Dulcinellájával ropta, s közben fülébe súgta, hogy e táncot varsói hölgy se táncolná jobban. Majd valcer, majd cadrilla, majd ismét mazurka. P. hadnagy keblét büszkeség dagasztotta, szőke haja repkedett, szürke szeme izzott, látván, hogy eddig egyedül az ő mundérját ékíti csokor, s a többi dáma egyelőre virággal kezében áll vagy táncol.

Midőn új valcert jelentettek be, az olasz lány azt súgta a fülébe, hogy fáradt és távozni kíván, de szeretné, ha P. hadnagy a kertbe kísérné. P. hadnagy meghajolt. A lakáj kinyitotta az ajtót, kiléptek a szépen gondozott kertbe, melyet a február dacára nyíló virágok ékítettek. A kertben ösvények, kioszkok, sétányok, fasorok, lugasok. Hó sehol, a nap tavaszi erővel ontotta sugarait. Egész januárban és februárban nem esett a hó, s ebben P. hadnagy a gondviselés kezét sejtette.

Sétáltak a kertben, egymást gyöngéden derékon fogva. Olykor az olasz leány leült egy padra, P. hadnagy engedelmesen mellé ült, s kezét ismét a leány derekára helyezte bátyilag. Váltottak egymással pár szót a kertre és a februári tavaszra vonatkozólag; az olasz leány szerényen javítgatta P. hadnagy nyelvtani hibáit. A leány felvetette, mennének el csónakázni a Majnára, vagy kocsikázni Frankfurton át, avagy színházba, P. hadnagy azonban határozottan kijelentette: a nyilvánosságot nem kedveli, és örülne, ha kettesben tölthetné idejét a kedves lénnyel, amennyiben a leánynak ez szintén megfelel.

A kertben más párok is feltűntek andalogva, el-eltünedezve a bokrok, a fák, a lugasok mögött, s a tisztek egyenruhájához erősítve már ott csüggtek a csokrok. A leány így szólt: „Ön azt mondta, inkább kedveli a négyszemközti szórakozást; elkerülhetjük a nagyvilági hívságot, s bemehetünk a városba ketten, bár tömeg ott is van, vagy pedig visszatérhetünk a házba, apartmanomba.” Elhallgatott, s látszott, szégyen tölti el utóbbi javaslata miatt. P. hadnagy e pillanatot már alig várta, de ezúttal néma volt ő is, nem tudván, hogyan kérje a leányt illedelmesen, hogy ez utóbbi javaslatot megvalósulásba hozza. Ennyit nyögött ki: „Tegyen a Hölgy úgy, ahogyan kedve tartja, én mindenben szolgája s gavallérja leszek.” A leány megszorította kezét, és azt mondta: „Úgy hát menjünk haza.”

Beléptek a palotába. Az ajtónálló lakájhoz az olasz leány így szólt: „Kérem, a cselédem jöjjön hozzám.” A lakáj P. hadnagyhoz lépett, és azt mondta lassan, bár németül: „Doktorunk óhajtana beszélni az Úrral.” Az olasz leány félbeszakította: „Engedje be az urat, majd én beszélek a doktorral.” A lakáj meghajolt, ők pedig felmentek a lépcsőn.

Szép előszoba, hangulatos hálószoba, melyből nyílott hálószoba még egy. A leány a szófára ült, P. hadnagy mellé telepedett. Olaszul beszélgettek, pár német szót belevegyítve, s néha áttértek a franciára, amit P. hadnagy az olasznál jobban beszélt. A leány szintén nem beszélt jól németül, s ettől P. hadnagy önbizalma megnőtt: Európában tehát nem kell németül tudni, még a német fejedelemségekben sem. A cseléd észrevétlenül siklott, borokat, égetett szeszt, desszerteket helyezett az asztalra, majd szintén észrevétlenül, lábujjhegyen, távozott. P. hadnagy nem kóstolt meg semmit, a szép olasz lányt nézte. A leány a zongorához ült, és ihletetten, bár nem túl ügyesen zongorázott, P. hadnagy hallgatta, majd dúdolni kezdte Poniatowski herceg indulóját, a leány kereste hozzá a basszusokat, aztán P. hadnagy más dallamtöredékeket is előcsalt emlékezetéből, főleg moll dallamokat, hogy a hontalanok szomorúságát a leánnyal érzékeltesse.

A cseléd ismét megjelent, s halkan bejelentette, hogy kezdődik a bál odalent; ők azonban édes kettesben kívántak maradni, mire a cseléd meghajolt, és lábujjhegyen eltűnt.

Zanetta volt az olasz leány neve, éppen betöltötte a tizennyolcat. Két éve élt a házban. Mantuában adta el a nagynénje tíz évre. A leány zokogott, előadván keserű sorsát, s biztosította P. hadnagyot, hogy ha alkalma adódna, hogy a házat elhagyja, bizony az elsőt megragadná. P. hadnagy huszonnégy órát töltött együtt a leánnyal, s a búcsú is igénybe vett néhány órát. P. hadnagy aztán mélyeket lélegzett a palota előtt az utcán, ahol egyedül állt, mert társai már vagy még nem álltak mellette. Megvetette szegény Zanetta foglalatosságát, életmódját, feslettségét, őt magát azonban megvetni nem tudta, szerencsétlen helyzete szánalommal töltötte el.

A ház kétezer guldent ajándékozott a csapatnak azzal, hogy a mulatságban részt vevők a rájuk eső összeg kétszeresét kapják meg.

Február huszonkettedikén átlépték a német–francia határt. Egyszerű, festetlen faoszlop jelezte a határt, az volt ráírva: France. Reggel volt, szerda. Nem sejthették, hogy nem egyszerűen két állam határát lépték át.

*

Február 26-án adta Párizsban első koncertjét Chopin, nagy volt a lelkesülés; március 3-án este nyolckor érkezett P. hadnagy Besançonba. Párizsba szeretett volna kerülni, de az a magafajtának meg volt tiltva.

Besançon szép város, emeletes házak, széles utcák. Nyolc katolikus templomot számolt össze P. hadnagy az előőrs tagjaival, akik voltak tizenegyen. A városháza előtt ácsorogtak, amíg megkapták a szállásjegyüket. Hivatalosan senki sem fogadta őket. P. hadnagy egy parókakészítőnél aludt. Másnap déli kettőkor érkezett a csapat, száznyolcvan személy Oborski ezredes és Żurawski őrnagy vezetésével. A Nemzeti Gárda a városon kívül fogadta őket zenével. P. hadnagy felhasználta az alkalmat, és szállásjegyét másikra cserélte, a parókakészítő ugyanis szótlan embernek bizonyult, csupán annyit volt hajlandó közölni, hogy nem kedveli az idegeneket. Ötödikén újabb lengyel csapat érkezett, tisztek és altisztek. P. hadnagy is kapott Kniaziewicz tábornok januári felhívásának példányaiból egyet; a tábornok az avignoni táborban, az istállónak használt egykori pápai erődben összegyűlt lengyeleket felszólította, hogy katonai foglalatosságaikat ne hagyják abba. P. hadnagy meg volt elégedve a felhívás katonás jellegével.

Hatodikán közölték velük, hogy kaszárnyába kell vonulniuk. Ott már voltak korábban érkezett lengyelek Janowicz alezredes parancsnoksága alatt. A tisztek négyen-hatan kerültek egy szobába, az altisztek és közlegények negyvenen-ötvenen egy terembe. A kaszárnya kapujába függesztették ki a napiparancsot, melyet Janowicz ezredes és báró Mathieu ezredes, a francia garnizon parancsnoka írt alá. Felszólították őket, iratkozzanak fel a garnizon listájára, s a városból haladéktalanul költözzenek a kaszárnyába, különben sem zsoldot nem kapnak, sem a lengyel sereghez tartozónak nem fognak elismertetni, hanem csavargókként kezeltetnek és a városból kiutasíttatnak. P. hadnagy feliratkozott, rangját a Poroszországban kiállított útlevéllel igazolta. A szállását nem akarta feladni, mert összemelegedett szállásadónőjével, aki egyedül élt és még nem volt ötvenéves; másnap mégis búcsút kellett vennie tőle. A kaszárnyában az a kellemetlen meglepetés érte, hogy rangját az útlevél alapján nem ismerték el, így az altisztekkel és a közlegényekkel helyezték közös terembe.

A franciául értők körében izgalmat keltett a Journal des Débats aznapi száma. A francia parlamentben előző nap éles vita zajlott a lengyelekről, Lamarque tábornok kiállt mellettük, Thiers belügyminiszter azonban ellenségesen beszélt, s úgy látszott, ő képviseli Lajos Fülöp, a király hivatalos vonalát. P. hadnagy fordította a cikket, és megmagyarázta, hogy Franciaország elárulta a lengyel ügyet; Franciaország az oroszokkal tart. Amikor egy kadét megkérdezte, hogy akkor ők mit keresnek Franciaországban, P. hadnagy azt felelte, hogy a hivatalos vonal bizonyára nem egész Franciaországot képviseli.

Nyolcadikán újabb lengyel csapat érkezett; francia katonaság és a Nemzeti Gárda fogadta őket zenével; a nép azt kiabálta: „Vive la Pologne, vivent les Polonais!” A kaszárnyában a további lengyelek érkezéséig elhalasztották a lengyel parancsnokok megválasztását. Párizsban a parlamentben ismét a lengyel kérdésről vitáztak, Lafayette tábornok szépen beszélt Thiers ellen.

Kilencedikén a szobákat és termeket újra elosztották. A diákokat és kadétokat elkülönítették a tisztektől. Külön terembe kerültek azok a tisztek, így P. hadnagy is, akiknek útlevelükön kívül más igazolásuk a rangjukról nem volt. Miután áthurcolkodtak, a Moniteur Universelt olvasták, amely részletesen beszámolt a parlamenti vitáról. Périer miniszterelnök megismételte, hogy Franciaországnak nem volt és továbbra sincs szándékában a lengyel ügybe avatkozni; Mauguin ellenben felszólította a franciákat, hogy minden európai forradalmat és szabadságharcot támogassanak.

Tizedikén a Besançonban levő lengyeleket összehívták a Katonai Tanács megválasztása céljából. Délután kettőkor össze is gyűltek a francia tüzérségi tanteremben. Oborski ezredes bevezető szavai után hozzáláttak, hogy megválasszanak tíz embert a lovasságtól, ugyancsak tízet a gyalogságtól.

Mindenki kiabált, mindenki neveket ordított, mások újabb neveket hangoztattak; ilyenek lehettek a régi szejmek. Ez két órát tartott. Lett húsz tagja a Katonai Tanácsnak. P. hadnagynak egyetlen ismerőse volt köztük, Ludwik Zwierkowski hadnagy a gyalogságtól. A húszaknak elnököt kellett választaniuk; az elnök Oborski lett. Ezt követően a Wołosowski őrnagy vezetésével Besançonba érkezett diákok a tizenötödik csapatból panaszt emeltek Oborski ezredes és Janowicz alezredes ellen, mert a német adományok nagy részét nem osztották szét; a kérdés tárgyalását elhalasztották. A lengyel „depó”, ahogyan nevezni kezdték, két részre osztatott: a lovasságra a tüzérséggel és a mérnökökkel Janowicz parancsnoksága alatt, valamint a gyalogságra Oborski parancsnoksága alatt.

Zwierkowski hadnagyot a választás után sokan vették körül; P. hadnagy távolabb ácsorgott, jelenlétével biztosítva, hogy rokonszenve iránta változatlan, ám jelezve, hogy törleszkedni hozzá tanácstagi tisztsége ellenére sem kíván. Zwierkowski hadnagy lerázta a gratulálókat, akik számtalan kérelemmel és követeléssel fordultak hozzá, és azt mondta P. hadnagynak: „Ez úgyis kutyakomédia, a dolgok nem itt dőlnek el.” P. hadnagy bólintott. Tudta, hogy Zwierkowski hadnagy bátyja, Walenty, a párizsi Lengyel Nemzeti Bizottmányban ténykedik; Zwierkowski hadnagy tudta P. hadnagyról, hogy a Bizottmányt vezérlő Lelewel demokratikus törekvéseivel szimpatizál; azt is sejtették egymásról, hogy az első adandó alkalommal belépnek a Besançonban működő titkos karbonárik közé. P. hadnagy aztán elindult kifelé, mert Zwierkowski hadnagyhoz újabb gratulálók léptek.

Attól kezdve naponta ülésezett a Katonai Tanács. Bulharyn őrnagy támadta a Tanács összetételét, megválasztásának módját és működését, noha a Tanács mit sem tett; kiállt Lelewel és a párizsi Lengyel Nemzeti Bizottmány mellett, vagyis Bem tábornok ellen; erre aztán Bem hívei Bulharynra támadtak, és hangzatos szólamokat hangoztattak; Oborski a két felet összebékíteni igyekezett.

Stafétát indítottak Párizsba Bemhez és a Lengyel Nemzeti Bizottmányhoz; háromszáz aláírást gyűjtöttek össze. Bem üzenetet intézett hozzájuk, miszerint további ezer lengyel harcos közeledik, már Bajorországban vannak. Zwierkowski hadnagy egy ízben P. hadnagy mellett elhaladva azt mondta: „Azt hiszem, világot fogunk látni”, majd továbbhaladt. P. hadnagy akkor még nem értette, mire céloz Zwierkowski. Szomorúan látta, mekkora ellentétek feszülnek a korábban s későbben Besançonba érkezettek közt, s hogy vetélkedés folyik a Koronából és a Litvániából származó lengyelek közt is. P. hadnagy Vilnában járt egyetemre, népfelkelőként kezdte, de aztán a Korona reguláris seregében harcolt, protekció híján saját erejéből küzdötte fel magát a hadnagyi rangig, és nem akart állást foglalni e csoportok vetélkedésében. Úgy érzékelte, Párizsban is folyik e vetélkedés Lelewelék és Bem között, s az éppen Londonban tárgyaló Czartoryski herceg és csoportja lesz a harmadik pólus; mindhárom csoport az emigráció kizárólagos vezetőjeként lép fel. P. hadnagy számára a demokrata Lelewel volt a legvonzóbb, de mert a maga sorsát a továbbiakban csak katonaként tudta elképzelni, megértette Bem szempontját is, aki társadalmi reformokkal nem óhajtott törődni, egyedüli célként a Haza katonai felszabadítását tűzve ki.

A Katonai Tanács titkárának Żylińskit és Hieronim Kajsiewiczet választották. Kajsiewiczcsel P. hadnagy korábban már találkozott. Nowa Wieś alatt súlyosan megsebesült, majdnem megvakult; orosz fogságba esett, az megviselte; egyébként verseket írt Mickiewicz modorában, Mickiewicz témáira. Kajsiewicz megtudta P. hadnagyról, hogy egy ideig szerzetben is élt, élénken érdeklődött, milyen az. P. hadnagy kurtán azt válaszolta, hogy súlyos tévedés. Kajsiewicz ennek nem örült.

Nekifogtak a becsületbíróság megválasztásának, minthogy a becsületbeli ügyek szaporodtak. Páran elutaztak Avignonba tájékozódni, ahol hasonló lengyel depó létesült. A Tanács ülésén szétosztották Lelewel tiltakozását, melyet Périer miniszterelnökhöz intézett a lengyel menekültek kedvezőtlen fogadtatása miatt. Két altiszt egyes altiszteket és sorkatonákat arra beszélt rá, hogy álljanak szolgálatba Algírban, az újonnan létesített francia idegenlégióban, amit épp a tétlenkedő lengyel hadfiak számára találtak fel nagylelkűen. A két altisztet letartóztatták; ők arra hivatkoztak, hogy Bem tábornok utasítására agitáltak; pár nap múlva, francia nyomásra, kiengedték őket.

P. hadnagy a kadétokkal és a diákokkal a d’Arènes nevű bástyába költözött. Hatvanketten voltak; levelet fogalmaztak Lelewelhez, eszközölje ki, hogy a hadiakadémián és a politechnikán folytathassák egyetemi tanulmányaikat.

Lelewel is, Bem is írt nekik naponta, mindkettő a maga szervezetét tekintette az emigráció egyetlen képviseletének. Az Arénában elhatározták, hogy naponta gyakorlatoznak, Kajsiewicz harmadmagával napi egyórás ingyenes francialeckét adott. A Tanács megtiltotta, hogy a kaszárnyát civilben hagyják el, a francia hatóságokat pedig kérlelte, a sorkatonák öt souért kapjanak természetbeni ellátmányt, a maradék egy sout kapják kézhez. Pénze a Tanácsnak nem volt, csak adóssága.

Március 28-án általános rangellenőrzést tartottak, a tisztek nem voltak képesek felsorakozni, Morand tábornok a stábjával megvetően nézte őket, káosz volt és lárma, az altisztek és sorkatonák mozdulatlanul álltak. Serawski tábornok azt ordította: az a tiszt, aki nem áll be a sorba, nem kap zsoldot. Ez eltartott két és fél órát.

Este a városban kitört a forradalom, hallották a tömeg kiabálását: „Vivent les Polonais! À bas les Carlistes! À mort les Carlistes!” A kaszárnyát bezárták. Másnap mesélték a városban rekedtek, hogy a karlisták ablakait bezúzták kővel, Lajos Fülöp király mellszobrát a St. Pierre téren, a templom előtt összetörték, és a nép este tízig carmagnole-t táncolt és republikánus dalokat énekelt, a polgármester és a prefektus próbált hatni rájuk, lövés nem dördült, úgyhogy a nép aztán elment aludni. A napiparancsban a franciák köszönetüket fejezték ki, amiért a lengyelek nem avatkoztak be. Aznap adta be Głowacki altiszt, civilben szabó, kérelmét, hogy a hadikötelékből távozhasson; pár nap múlva elutasították.

Harmincegyedikén gyászmise volt a Poroszországban lemészárolt fegyvertelen lengyelek emlékére. A Szent Péter-templomban az ágyútalpra díszes hímzést terítettek, a templom közepén urna állt, rajta díszes koszorú, alatta tábla: Martyribus pro libertate. Az oszlopokon két-két francia és lengyel lobogó, a francia zászló közepében gall kakas és a varázsszó: Liberté. Sok francia tiszt is ott volt, bár a stábból senki. A Libera eléneklése után a franciák és a lengyelek szentelt vizet hintettek az ágyútalpra. A beszédeket betiltották, azokat ötödikén a fegyverteremben mondták el, „Bosszú! Bosszú évszázadokig!” Kajsiewicz saját versét olvasta fel a depóban torzsalkodó koronabeliekről és litvániaiakról, megtapsolták. A gyűlés végén Oborski közölte, hogy a Tanács adóssága négyszáz frank, s kérte a tiszteket, önkéntesen adakozzanak.

Sokan kapták meg sosem létezett rangjukat, másokat, kiknek rangjához kétség nem fért, nem igazoltak. Leginkább a Litvániából származók és az ifjabbak jártak rosszul. Április elején fizettek zsoldot először, a századosok nyolcvannégy frank tizenhárom sout, a hadnagyok hatvan frankot, az alhadnagyok ötvenhárom frank tizenhárom sout kaptak, illetve kevesebbet, mert a Tanács közös költségek címén sokat levont, még a gyászmisét is megadóztatták.

A Journal des Débats kivonatosan közölte a Lengyel Királyság új alkotmányát: a cárt többé nem kell lengyel királlyá koronázni, mert úgyis az; megszűnik a szejm és a lengyel hadsereg; a Lengyel Királyság az Orosz Impérium része örökre. Sírtak és azt kiabálták: a Haza két éven belül szabad lesz.

Nyolcadikán ismét megjelentek a francia idegenlégióba verbuváló ügynökök. Hírlett, hogy muszka kémek. Mesélték: Párizsban kolera tört ki, és hogy a lengyelek a kútmérgezők, állítják a szabadság ellenfelei, mert a lengyelek közül nem kapta meg senki. A lengyeleket kiveszik a francia jog fennhatósága alól, és a belügyminisztérium ellenőrzése alá vonják, állampolgári jog nem illeti őket, csak kaszárnyában élhetnek, rendőri felügyelet alatt. Párizsban a lengyel képviselők panaszt tettek a Nemzetgyűlés vezetőinél, de hiába, az excepcionális jog jóváhagyatott, a lengyelek törvényileg megbélyegeztettek. Mikor Soult herceg biztosította a közvéleményt, hogy a lengyeleket nem küldik ki Európából, riadalom támadt, mert addig Európán kívüli száműzetésről szó sem volt.

P. hadnagy eltűnődött. Németországon a világszabadság bajnokaiként utaztak át, a besançoni depóban rabok lettek. Valahol a nagyvilágban, Párizsban, Londonban, Pétervárott, a fejük felett döntenek a sorsukról ismeretlen hercegek és grófok. P. hadnagy, a demokrata nem szenvedhette a hercegeket és grófokat, s maga is meglepődött, hogy sötétebb pillanataiban immár kívánja, bárcsak Czartoryski hercegnek, a demokrata Lelewel ellenfelének, sikerülne elérnie valamit Londonban.

Nézte P. hadnagy, miként igyekeznek társai egy-egy választmányba, egy-egy újabb bizottmányba befurakodni; hogyan üléseznek naphosszat; mily megvető pillantással méregetik azon halandókat, kik e hatalomból nem részesülnek; mintha lenne hatalmuk, s mintha a Hon sorsának jobbítását elérnék. Szomorú volt a húsvét, a franciák nem is ünnepelték, amitől még szomorúbbak lettek a lengyelek.

Huszonötödikén, a litván felkelés évfordulóján az Arénában megalakult a Testvéri Egyesülés Társasága; alapítói Bulharyn őrnagy, Kamieński kapitány, Kałusowski hadnagy, Michał Chodźko kapitány és Semenenko kadét; P. hadnagy is belépett.

A metzi polgárokat felháborította a lengyelek sanyarú helyzete, közadakozásból ötszáz frankot küldtek a besançoni depóba; a Tanács a közlegények és altisztek napi ellátmányát egy sou-val emelte.

Párizsban Bem harcba szállt, hogy a lengyelek tovább tanulhassanak a francia politechnikán; a franciák ellenezték, mondván: a lengyelek még lehetnek a francia nemzet ellensége, és a haditudományi jártasságot a trikolór ellen fordíthatják.

Április 30-án meghalt Smoliński alezredes a tizenhatodik gyalogezredből. Ez volt az első haláleset az emigrációban, amiről ők tudtak. Szép, fényes temetés volt. Többé senki sem kapott ilyet, pedig fürdés közben a folyóba fulladt Jan Antoniewicz, igaz, ő csak altiszt volt, ám nemsokára Bohdanowicz kapitány is szerény temetésben részesült.

Akkoriban gondolt először P. hadnagy arra, mi lesz, ha mégsem jutnak haza soha. Nyomorultul elpusztulnak valahol, a Haza a nevüket sem fogja ismerni.

Május tizennyolcadikán P. hadnagyot a Tanács irodáján összeszidták, amiért a rangját igazoló papírokat még mindig nem mutatta be. P. hadnagy szeretett volna tovább tanulni, és megértette, hogy tisztként a franciák veszélyes elemnek tarthatják. Az erélyes felszólításra másnap P. hadnagy átadta papírjait Zabiełło ezredesnek, aki azt ordította, hogy törölteti a hadseregből és civil állományba helyezteti; P. hadnagy némán állt vigyázzban, amíg az ezredes berekedt.

A Tanács figyelmeztetéssel fordult a besançoni vendéglősökhöz, hogy pénze nincs, az egyéni tartozásokat megadni nem áll módjában.

Párizsból a depóba érkezett Zaleski alezredes hírekkel és pletykákkal. Bem és csoportja öntelten, felfuvalkodottan viselkedik, a civileket megvetik, az alacsonyabb rangúakat gúnyolják. Bem több tábornokkal járt a királynál, hogy a lengyelek továbbtanulását kieszközölje, de Lajos Fülöp csak ígérgetett, nem csinál semmit. A tábornoki kar felbomlott, mert Bem egyeduralomra tör. A demokratákról is tudott rosszat mondani: mikor még új emigráns volt mindenki, Párizsban élőképet adtak elő; ott ült a nézők közt Lelewel a költő Słowackival; látták a színpadon Lelewel ábrázolatát cicomás, bíbor palástban, és ott ült a nézőtéren az igazi Lelewel lyukas cipőben.

P. hadnagy nem csinált adósságot, nem vett részt a vitákban, ellenben kapcsolatot létesített Zwierkowski hadnagy társaságában a besançoni karbonárikkal. Emiatt összevesztek Kajsiewiczcsel, aki demokrata volt ugyan, de a titkos szervezkedést megvetette. El is ment párizsi levelezőnek Kajsiewicz, bár pénzt nem kapott és nyomorgott.

P. hadnagy francia és olasz társaival úgy képzelte, Európa egyszerre fog felszabadulni a tirannusok uralma alól. Ez segítette, hogy nyomorát elviselje. Nehezebben tűrte a nőhiányt. Bármennyire vigyázott is egyetlen öltözet ruhájára, azon kopás mutatkozott. Pénze nem volt, hogy hölgyet kávéházba hívjon. Első napi szállásadónőjét felkereste egyszer, de más bérlőt találván nála, elkullogott.

P. hadnagyot igen leverte Piotrowski alhadnagy ügye. Azt állították róla, hogy még Litvániában órát lopott volna, ám a katonai vezetés akkor az ügyet eltussolta. Híresztelték, hogy kardot lopott volna Zabiełło alezredestől; Zabiełło azt nyilatkozta, hogy a kardot ő ajándékozta Piotrowski alhadnagynak. P. hadnagy nem rokonszenvezett Zabiełło alezredessel, Piotrowski alhadnagyot nem ismerte, csak látásból; mikor azonban a megvádolt Piotrowskit nézte, ahogy álomkórosan, zavaros szemmel mászkál a depóban céltalanul, felrémlett benne, milyen is lehet, ha valakit bizonyítékok nélkül kiközösítenek. Lehet, hogy Piotrowski valóban lopott, de bizonyíték nincs; ha pedig nincs, akkor nem lopott. Szeretett volna odalépni a kóválygó Piotrowski alhadnagyhoz és szóba elegyedni vele, de nem tette. Tétovázását azzal magyarázta magának, hogy Piotrowskiban a közeledése fölösleges megrázkódtatást okozna. Éjszaka P. hadnagy átgondolta a dolgot, és úgy találta, hogy tétlenségének oka mondvacsinált. Elhatározta, hogy másnap megszólítja Piotrowski alhadnagyot. Másnap Piotrowski alhadnagy nem került a szeme elé. Ettől P. hadnagynak újabb álmatlan éjszakája támadt, gyanúba hozta magát, hogy szándékosan kerülte azon helyeket, hol Piotrowskival találkozhatott volna. Elhatározta, hogy másnap feltétlenül beszél Piotrowskival. De miről is beszéljen vele? Az óráról és a kardról nem. Akkor meg miről? Biztosítsa rokonszenvéről? Csak mert megvádolták? P. hadnagy nem volt bonyolult lelkű ember. Annyit tudott, hogy Hazájának szabadnak és függetlennek kell lennie, s hogy Európában győznie kell a forradalomnak, utána minden állam szabad lesz, és a nép fog uralkodni, választott képviselői útján. A vilnai egyetemen szorgalmasan tanult, és lelkesen olvasta a nála pár évvel idősebb vilnai egyetemisták írásait, Mickiewicz szép verseit, amelyekből a fenti emelkedett eszméket olvasta ki. Aztán kitört a Felkelés, beállt önkéntesnek egy partizánseregbe, ahol a kapitányi rangig vitte, majd átkerült a reguláris seregbe közlegényként, s bátorságáért fokozatosan a hadnagyi rangig vitte. Azok tiszta ügyek voltak, verekedni kellett a Honért, ő verekedett. De mihez kezdjen a Honért verekedett egymást marcangolókkal most, a depóban?

Reggelig tépelődött P. hadnagy, mit is kell ilyenkor becsületes embernek tennie. Végül úgy döntött, bármi történik is, megkeresi Piotrowskit és valamit, bármit, mond neki. Istenhez fohászkodott, noha nem volt vallásos. P. hadnagy így fohászkodott: Istenem, add meg nekem a tisztánlátást és az egyszerű, becsületes életet, míg meg nem halok.

A fohász kissé megnyugtatta, de aztán nem találkozhatott Piotrowski alhadnaggyal, mert küldöttségbe irányították a besançoni bíboroshoz. Rohan-Chabot bíboros ablaka alatt nemrég macskazene szólt, a franciák azt kiabálták: „Le a karlistákkal, le X. Károllyal”, mert hírlett, hogy a bíboros X. Károlynak vagy a törvénytelen fia, vagy a kuzinja. Egy bátor francia az ereszcsatornán felmászott a bíborosi palota harmadik emeletére s kitűzte a trikolórt. Nagy volt a tömeg öröme; azt mondták, a hős tűzoltó. A nép táncolt, s mint mindig, carmagnole-t. A tűzoltó forradalmár eltűnt, a katonaság nézelődött. Hát ehhez a püspökhöz küldték el P. hadnagyot többedmagával, és emiatt soha többé nem látta Piotrowski alhadnagyot, aki közben felakasztotta magát, fegyvere nem lévén.

A bíboros karcsú volt, csinos és világfias, negyvenéves múlhatott éppen, s mialatt a lengyel tisztek küldöttségével tört lengyel nyelven, de folyékonyan társalkodott, mert Napóleon seregében harcolt Lengyelországban és Minszk alatt meg is sebesült, ablaka alatt újabb tüntetés zajlott ellene, s ő zavart mosollyal kért elnézést a lengyelektől honfitársai kilengései miatt. Az ablakból láthatták, hogy kint a Nemzeti Gárda és a katonaság kordont vont, de beavatkozniuk nem kellett, mert esni kezdett, és a tömeg feloszlott. P. hadnagy eltűnődött, vajon érdemes-e tüntetni a két éve megdöntött X. Károly király és hívei ellen, mikor a mostani is eléggé szörnyűséges.

A depóban és a városban egyaránt nyugtalanság uralkodott. Bent némely tisztek a Besançonban nyitott Hősök Könyvébe a napóleoni háborúban elesett frankista, vagyis zsidóból áttért Berek Joselewicz nevét is be akarták írni, ami ellen Michał Chodźko tiltakozott. Odakint egy francia tiszt lengyel egyenruhába bújva kővel dobálta meg Chabert tábornokot, négy fogát kiverve. A tisztet elhurcolták, állengyelsége csak napok múlván derült ki. Hírlett, hogy a X. Károly elleni tüntetést maguk a karlisták provokálták, hogy átvegyék a hatalmat, de közbejött az eső.

Június elején hírek érkeztek a depóba a nagy párizsi tüntetésről, amely Lamarque tábornok temetésekor barikádharcba fúlt, nyolcszáz halottat számoltak össze a lázongók és a karhatalom oldalán összesen; állítólag pár lengyel is belekeveredett a kétnapos kis forradalomba. Ennek a depóban nem örültek: a király és a kormány erre a pár lengyelre hivatkozva még szigorúbb rendszabályokat foganatosíthat az egész emigráció ellen.

Párizsban összehívták a szejmet. Czartoryski a terv ellen érvelt, mert a franciák a szervezkedést az orosz nyomás miatt nem nézték jó szemmel. A volt felkelő szejm mind a harminchárom képviselője megjelent a párizsi előkészítő ülésen, tizenkilenc szavazat esett az ülésszak megnyitására, az ülésszak megnyílt, de az ellenzők a szejm ülését nem hivatalosnak minősítették, és e vita után a szejm meg is szűnt.

Híre ment, hogy a párizsi vezetők újabb leveleket írtak Amerikába, magának Jefferson elnöknek is, befogadnák-e a lengyeleket, ha a franciák kiutasítják őket; válasz nem érkezett.

Kajsiewicz, az új párizsi levelező azt írta: a lengyelek továbbtanulására a jelek szerint nincs esély. Jelezte, hogy az előző tudósító, Dysiewicz anyagi helyzete siralmas, nincs cipője, nem tud utcára lépni. Az avignoni tudósítók sincsenek jobb helyzetben.

Bulhak kadét kérte a Tanácsot, szereljék le és bocsássák el, Chateauroux-ba akar menni civilként. Metzből száz pár cipő érkezését jelezték, de csak ötven jött meg, a továbbiak érkezéséig a szétosztást elhalasztották. Egy párat a Tanács titkára, Zienkowicz, megtartott magának, ez felháborodást szült.

Július 4-én báró Mathieu depóparancsnok kifüggesztette felhívását, hogy a lengyelek jelentkezzenek az idegenlégióba. A Tanács összeült, és az Algírba való jelentkezést megtiltotta. P. hadnagy úgy érezte, hamarosan kitör egy szabályos francia–lengyel háború. A Tanács titkos forrásokból értesült, hogy a Gdańskból hajón érkező új lengyel menekülteket a franciák azonnal Algírba akarják továbbküldeni. A Tanács mérlegelte, küldjön-e Bordeaux-ba és Toulonba titkos ügynököket, hogy az ott kikötő hajóra feljutva a lengyeleket a veszélyről tájékoztassák. A bourges-i és avignoni táborba ilyen értelmű levéllel futárt indítottak. Párizsban Lafayette közbenjárására egyelőre nem száműzték Lelewelt, aki Párizst elhagyta és Lafayette birtokára, Lagrange-ba húzódott.

Lipski őrnagy jelentkezett az idegenlégióba, emiatt számosan párbajra hívták ki, mire Lipski a jelentkezését visszavonta. Párizsban aláírást gyűjtöttek, tiltakozván a lengyelek Algírba való irányítása ellen. A tiltakozást Bem nem írta alá. Szóval igaz, mondogatták, hogy az idegenlégiót Bem tanácsára létesítették a franciák.

P. hadnagy nagy nehezen engedélyt szerzett, hogy a városban vehessen ki szobát. Október 1-jén a des Granges utca hetvenkettő alá költözött az első emeletre, havi tizenhárom frankért. D’Homme tulajdonos asszonynál udvariassági látogatást tett, lányától francia–olasz nyelvkönyvet kapott kölcsön.

Havi húsz frankért ebédre is befizetett, és úgy döntött: jobban fog beszélni és írni franciául a franciáknál. Egy antikváriumban régi könyveket szerzett olcsón. Minden olvasott mondatot igyekezett franciáról franciára fordítani más-más stílusban; szinonimák finom jelentésárnyalatait kutatta; különböző szakmák szókincsét magolta; felüdülésül Montaigne-t és Voltaire-t olvasott és alexandrinusokban francia verseket szerzett. Napi egy órát fordított a torokban gurgulázó „r” kiejtésének elsajátítására, a torka bedagadt, hangját átmenetileg elvesztette.

Előfordulhat, hogy álruhában kell majd Franciaországban tevékenykednie, ha a karbonári társak ezzel megbízzák; nem szabad kiderülnie, hogy nem született francia. Saját kiejtését nem hallotta, kiejtése rossz volt, kemény, magánhangzói lengyelek, noha zenei hallása jó; gyakorolt, gyakorolt.

Szép nap volt, amikor P. hadnagy Voune szomszédasszonytól egy tál körtét kapott ajándékba.

Sokat esett októberben, P. hadnagy tanult és verseket írt franciául.

A Tanácsban egyhangúlag megszavazták, hogy sem Algírba, se máshová idegenlégiósként nem mennek, egy esetleges cári amnesztiát el nem fogadnak. Nagy reményeket fűztek a belga–holland háborúhoz, főleg, hogy a franciák beavatkoztak s megszállták Antwerpent: talán Oroszország is belép Hollandia mellett, s a kitörő általános európai háborúban a lengyelkérdés terítékre kerül. De hát előbb-utóbb békét kötöttek. Mégis tovább szervezték a lengyel légiókat különböző parancsnokságok alatt háború esetére. Lajos Fülöp ellen sikertelen merényletet követtek el. P. hadnagy szerelmes lett az általa Wiktorinának nevezett hölgybe, és hosszabb kapcsolatot folytatott bizonyos Adélával. Elfogtak egy lengyel tisztet, aki Bordeaux-ban órát, bundát, pénzt lopott, és a citadellába zárták. A depóban ezüstkanalakat loptak. November 29-én, a Felkelés évfordulóján a franciák megtiltották a lengyeleknek, hogy gyülekezzenek, így szűk körben ünnepeltek, lengyel és francia beszédek hangzottak el, mindenki sírt.

Sokan meghaltak, Gastel tüzérségi alhadnagy, P. hadnagy jó ismerőse, a zseniális matematikus tüdővészben, mint a többség, bár bélgyulladásban is páran. Mások főbe lőtték magukat. Dunin alhadnagy Berkowicz alezredestől órát lopott, s amikor az alezredes az óráját Dunin szekrényében megtalálta és bejelentést tett, az alhadnagy pofon vágta az alezredest mint zsidót.

P. hadnagy nemcsak franciául írt, hanem lengyelül is. Mióta az emigrációba indult, naplót vezetett. Mindennap följegyzett valamit, többet vagy kevesebbet. Úgy gondolta, hogy a szabadságharcosok hányattatásainak történetét egykor majd szent könyvként olvassák a Hazában. Véletlenül fennmaradt kéziratát száznegyvenkét évvel később adták ki 3283 példányban. Egy évvel naplójának megkezdését követően szaporodtak az ilyen bejegyzései: „Semmi új.” „Ugyanaz.” „Gyakorlatozás.” „Szemle.”

Besançonban hó nem esett, csak eső. P. hadnagy, hogy szobájából kimozduljon, a Doubs folyó partján mászkált köpenybe burkolózva, ácsorgott a víz mellett, lelkét a nyűgöktől megszabadítani igyekezett. A folyóparton jutott eszébe, hogy talán ez az egész nem valóság; Lengyelország egyik pillanatról a másikra eltűnt, honfitársai mind elhaltak, s a világon már senki sincs, ki az ő anyanyelvét beszélné. Rettentő gondolat volt, és rendkívül valószerű. P. hadnagy megháborodva állt az idegen folyó partján, s e helyzet következményei végigcikáztak elméjén. Itt áll egymagában egy csupa idegenek által lakott világban, hol az ő egykori Hazájáról, annak múltjáról, kultúrájáról mit sem tudnak. Gajdolnak az idegenek mindenféle nyelveken, őrá, aki oly nyelven vezet naplót, melyet soha többé megérteni nem lesz képes senki, értetlen ámulattal néznek. P. hadnagy úgy érezte, Hazája mintha nem lett volna soha, nem lett volna szülőháza, nem lettek volna barátai és harcostársai; mintha csak az ő háborult elméjében fogant volna meg a beteg gondolat egy sosemvolt országról, sosemvolt népről. P. hadnagy tudta, hogy gondolata őrület, mégis végig kellett gondolnia, mit tehet ő ily helyzetben. Naplóját vezetni fogja. Elmegy könyvtárakba, a Hazájára vonatkozó könyveket, közleményeket feldolgozza és franciául kiadja. De nem: hiszen nincsenek Hazájáról sem könyvek, sem közlemények. Hiszen Hazáját csak az ő meggyötört elméje találta ki. Akkor az ő dolga az, hogy ennek a sosemvolt Honnak történetét megírja, mint egy mesét. És gyermekeket fog nemzeni idegen ajkú nőktől, s a gyermekeknek megtanítja azt a nyelvet, melyet rajta kívül más a világon nem beszél. Így álma a mesebeli Honról megvalósul, testet ölt, s egykor, sok nemzedék múlva, leszármazottai valódi Hont fognak alapítani valahol, talán magas, jól védhető hegyek közt, mert a síkságon háborúzni túlerővel szemben reménytelen, mint tapasztalta.

Látott maga előtt egy kemény, harcedzett, marcona népet, melynek birodalmát égig érő, járhatatlan hegyláncok védik. Ott mindenki az ő anyanyelvén beszél. A világon mindenütt beszélni fogják ezt a nyelvet az emberek, mert hatalmas és erős nép lesz az ő leszármazottaié, irodalmát mindenütt ismerni és csodálni fogják. P. hadnagy hónapok óta először kihúzta magát, mint erős nép fiához illik, és mosolygott, mert titka volt a jelenben élő vakok előtt, kik a Doubs folyó partján éppen nem mutatkoztak. Úgy érezte: nemcsak a múlt és a jelen, de a jövő lengyel Tacitusa is ő. Elhatározta, hogy sebtében naplójába vetett, stilizálatlan mondatait a tacitusi tömörség és világosság szellemében fogja átformálni. Népét meséjével teremti, szemben minden korábbi történetíróval, ki népének történetét passzívan jegyzetelte.

Amikor ábrándozásából magához tért, megrémült. Nem szabad valóságérzékét veszni hagynia. Látott már két megtébolyodást a depóban, mindkettő hadnagy volt, mint ő, mindkettő értelmes, művelt ember, sőt higgadtak és egészségesek is addig, mígnem váratlanul különös dolgokat kezdtek művelni és mondani; a társak szórakoztak rajtuk. Az egyik hadnagy Napóleonnak képzelte magát; szelíden, ám határozottan parancsolgatni kezdett előbb lengyel, majd francia főtiszteknek, mire gyógykezelésre elszállították. A másik hadnagy arra ébredt, hogy benne Pál apostol lakik; könnyes szemmel, lángoló szókkal határolta el magát előző, pogány életétől, mikor még Saulnak hívták, mire őérte is kocsit küldtek s elvitték.

P. hadnagy borzongott. Úgy érezte, lelkének mélyén baljós űr, gonosz seb képződött, melyből ártalmas gennyedés sugárzik lelkének még ép része felé, s nem lévén agresszív természetű, nem veszekedésben és verekedésben fogja betegségét nyilvánítani, hanem önlelkének, öntestének rombolásában. Belátta: magányba menekvése helytelen. Bármennyire értelmetlenek és unalmasak is a depóbeli viták és ülésezések, azokon mégis részt kell vennie, legalább azért, hogy anyanyelvét hallhassa; kevés valóság ez, mégis bele kell kapaszkodnia.

Hálát adott az Úrnak, hogy a rövid rémálomból felébredt; mérlegelte, vajon ne költözzék-e vissza az Arénába, majd úgy döntött: városbeli szobáját fenntartja ugyan, de napját mégis a kaszárnyában tölti, nyelvtanulási szenvedélyét pedig visszafogja.

Naplóját tovább vezette.

Álmait, rémisztő vízióját nem írta le, magáról a legszükségesebbet sem jegyezte föl. Feladatát abban látta, hogy tárgyilagos krónikás legyen.

Feljegyezte a jót és a rosszat.

Párizsban bált rendeztek a lengyelek javára, melyen minden osztály képviselve volt, húszezer frank jött össze. Avignonból sok foglyot szállítottak a besançoni citadellába az avignoni depó felszámolása során, ott ugyanis még nagyobb belső harcok folytak, negyvennél is több párbaj. Március 1-jén ismertették a Tanácsban az amnesztiát: aki akar, hazamehet Galíciába és Poznań környékére. A Királyság területére visszatérni szándékozók kérelmüket Pozzo di Borgo párizsi orosz nagykövethez adják be. Az amnesztia kihirdetését gúnyos fütty fogadta.

Slizynger alhadnagy március negyedikén főbe lőtte magát. Oka: a becsületbíróság előtt bevádolták, hogy egy vendéglőben a franciák az érdemrendjét letépték és a vendéglőből kihajították. Vádlói lengyel tisztek voltak. A becsületbíróság nem érezte magát illetékesnek. Slizynger francia bírósághoz fordult, mely ügyének vizsgálatát halogatta; fordult a depóban a Tanácshoz is, mely iránta jóindulattal nem viseltetett. Slizynger bátor ember volt, tucatnyi párbajt vívott; Napóleon alatt kezdte szolgálatát, felesége és gyermekei Varsóban maradtak, nyomorban.

A Tanács ülésén beszámoltak egy muszka kém elfogásáról. Pár tisztet elégtelen magaviselet miatt a tisztek listájáról töröltek. Elterjedt a híre, hogy a besançoni depót felszámolják, és Nantes-ba küldik őket, még messzebb a hazától. Ugyancsak híre ment, hogy a francia kormány őket katonának többé nem tekinti, s mivel már amúgy is a rendőrség fennhatósága alatt vannak, zsold helyett kegydíjat kapnak, azt is a prefektúrán.

Elterjedt, hogy Berlinben forradalom tört ki. Remélték, hogy egész Németország forradalmi lángba borul, s a lengyelek a haladás oldalán hadba léphetnek.

Antonini alezredesnél megjelent egy francia, a karbonári-mozgalom tagja, biztosította, hogy a forradalom hamarosan Franciaországban is kitör, és szükséges, hogy a lengyelek abban részt vegyenek. Antonini látta, hogy a kormány provokátorával van dolga; hidegen válaszolt.

A rendőrségre behívták a Tanács vezetőit, közölték velük: ezentúl a rendőrség felügyelete alá tartoznak. Ha bárki a département határán túl kíván utazni, engedélyt kell kérnie a rendőrprefektustól; ha nem így tesz, illetményét többé nem kapja meg.

Március 31-én a Graveille téren, a prefektus előtt gyülekeztek a lengyelek. Déli tizenkettőkor kezdődött az összeírás. Megérkezett du Verdier tábornok és Mathieu báró. A törzstisztekkel kezdték. A rendőrségi fogalmazó így szólította ki a sorból Małachowski tábornokot: „M. Małachowski”. Egy lengyel tiszt így szólt: „Mit gondol Ön? Małachowski az Ön szolgája? Ő a mi tábornokunk, aki számtalan szolgálatot tett Franciaországnak és hazánknak!” A fogalmazó erre így szólt: „Monsieur le général Małachowski”. A tábornokok álltak, a prefektus ült. Mikor Konarski tábornokot hívták, egy stábtiszt széket kerített, és alárakta. A prefektus nem szólt. Következtek az alsóbb rangúak. Kaptak két pecsétes papírt, az egyikre kapják a havi illetményt, a másikat mindig maguknál kell hordaniuk. Nevük szerepelt rajta, rangjuk nem.

A teremben ott állt Lajos Fülöp király mellszobra, valaki ráírta ceruzával: „A franciák cárja”, nyakába pányvát csomózott. Egyesek pipára gyújtottak, mitől a prefektus dühbe gurult, mások a kertbe indultak sétálni, honnét karabélyosok kergették vissza őket a terembe.

Április 2-án tudták meg a tarifákat. Miniszterek, dandártábornokok: havi százötven frank. Feleséggel, egy gyerekkel havi kétszáz, feleséggel, több gyerekkel kétszázötven. Brigádtábornokok, képviselők, politikai vezetők, bírósági elnökök száz. Feleséggel, egy gyerekkel százharmincöt. Feleséggel, több gyerekkel százhetven. Ezredestől lefelé kapitányig havi hatvan, családdal napi plusz negyven sou; kapitánytól lefelé altisztig havi negyvenöt, családdal napi plusz harminc sou, altisztek, közlegények, iparosok, földművesek napi hetvenöt sou. A lengyel altisztek és közlegények ugyanannyi zsoldot kapnak, mint addig.

Harmadikán újabb rendelet jelent meg: új menekülteket a depók nem fogadhatnak. A belügyminiszter engedélye nélkül a depót senki sem hagyhatja el. Aki az idegenlégióba akar lépni, alkalmassági vizsga után a katonai hatóság felügyelete alá kerül, és töröltetik a segélyezettek listájáról. Aki el akarja hagyni Franciaországot, jelölje meg a célországot, valamint a határállomást, ahol távozni szándékozik; útlevelét eszerint állítják ki. Az útra segélyt kap, maximum két hónap időtartamra, azzal a kikötéssel, hogy többé Franciaország területére nem lép, erről a távozó nyilatkozatot ír alá. Az útlevéllel rendelkezők kötelesek a határállomásra a legrövidebb utat választani. A depót elhagyván a visszamaradó napokra a segélyt már nem kaphatják meg. Amint a depót valaki elhagyja, a prefektúrán jelentenie kell. Aki a depóját engedély nélkül elhagyja, minden listáról töröltetik, és semmilyen hivatalos listára nem kerülhet fel. Ha egy vagy több egyén a depót önhatalmúlag elhagyja, a prefektusnak személyleírásukkal együtt jelenteni kell. Minthogy a menekültek olykor saját maguknak adományoznak rangot, s a kincstárat ezért fölös kiadás terheli, a rangok általános revízióját meg kell tartani. A rangellenőrzést minden département-ben bizottság végzi, melyben a prefektus elnökletével csak franciák vehetnek részt.

Elterjedt, hogy még a megnyirbált zsoldot is csökkenteni fogják.

P. hadnagy naplójában az eseményeket rögzítette, gondolatait nem. E napokban azon gondolkodott, hogyan is lehetséges, hogy egy egész nemzetet, mely szabadságáért felkelt, melynek múltja és kultúrája van, más, szerencsésebb nemzetek leírjanak a föld színéről. Ő már azután született, hogy Hazáját előzőleg háromszor is szétdarabolták. Senkinek nem volt jó ez, nem nyert vele senki semmit, mégis feldarabolták. Most talán azt akarják, hogy az állam megszüntetése után a népet is megszüntessék? Kit zavar az ő népe? Mi bajuk vele? Más nyelven beszélnek. És?

A depóban előadásokat tartottak vallásról, filozófiáról, Haladásról, Rációról, Fejlődésről lelkes diákok; olvasták és magyarázták a francia és német elmék nagyszabású konstrukcióit, s mindeme nagyszerű művekből az tűnt ki, hogy az Ember fejlődik, tökéletesedik, magasabb régiókba hág, láncait, nyűgeit eltépve, lerázva. És remélték a Forradalmat Németországban és Franciaországban, sőt Oroszországban is, mert ez volt a forradalmak korszaka. P. hadnagy fülének kellemes volt e számos derűlátó koncepció, s néha megrótta önmagát, amiért átmeneti nyomorult állapotában komor gondolatok nyomasztják.

Azt olvasta, amiben megnyugvást talált. Ilyeneket írt Lelewel: „A Sors világnagy küldetést rótt miránk, mit ha méltón teljesítünk, hazánknak is úgy szolgálunk vele, mintha saját földünkön harcolnánk.” Worcell és Puławski írta: „Lengyelország a népek jövendő testvéri egyesülésének alapköve.” Avignonból, a depóból jött a röpirat, Bratkowski aláírásával: „A mi Emigrációnk a Lengyel Egyesült Államok. Európa irányában morális köztársaság vagyunk, oly sajátságos ideálnak megtestesülése, mit majdan minden népek megvalósítanak.” És megmondta Lelewel: „Ti, kik Európa és Franciaország függetlenségét véditek kebletekkel, jogot formálhattok itt, a francia földön arra, hogy néktek mind régi, mind új keletű, felhalmozódott adósságaikat leróják.” És kimondta Lelewel: „A lengyel hányódás Franciaországban arra hivatott, hogy a szabadságot hirdesse, apostoli zarándoklat gyanánt az emberiség ügyében.”

Voltak ők Franciaországban tízezren. Adolf Krosnowski jegyzéke csak 8550 nevet tartalmaz, de az nem teljes.

Hívták P. hadnagyot is, a besançoni depóból vonuljon ki Svájcon át Németországba, ahol forradalom készül, várnak rájuk, képzett harcosokra. P. hadnagy tusakodott, a célt bizonytalannak ítélte, s nem ment. Mikor kérdezte, ki ad nekik étket, ruhát, fegyvert Svájcban, s majd Németországban, válaszolni nem tudtak, a kérdést magát sem értették: ők megindulnak, mert forradalom lesz. Jelentette ez azt: forradalom lesz, mert ők megindulnak.

Április 7-én hajnali ötkor gyülekeztek a kivonulók. Ki vadászruhában, ki civilben indult Svájc felé. Egyenként vagy kisebb csoportokban mentek, s találkoztak More faluban, Besançontól egy mérföldnyire, ahol istentiszteletet tartottak ők háromszázan. Szívüket reménység töltötte, mert útra keltek. Aki a depóban maradt, imádkozott, hogy nekik sikerüljön. P. hadnagy is imádkozott érettük. More faluban Harczyński celebrálta a misét, a tisztek kórusban énekeltek. A lelkész a népek feltámadásáról és Krisztus életéről beszélt, mely olyan volt, mint a száműzötteké. Közeleg a feltámadás, mondotta.

Éppen húsvét volt aznap.

Oborski ezredes elmondta, hogy a Majna menti Frankfurtban április harmadikán kitört a forradalom, és minden német fegyvert ragadni kész. E bátor, szabadságszerető népet támogatni minden lengyel kötelessége. Megtapsolták. Határoztak a parancsnokok megválasztásáról. Tanácskoztak, várjanak-e pontosabb híradást a német forradalomról, vagy vonuljanak a segítségére azonnal. Kitűnt, hogy a németek bizonyos pénzösszeget küldtek. Oborski ezredes még ezt is mondta: „Hogy az úton mi történik és mi vár minket, azért, kollégák, kezeskedni nem tudok.”

Déli egykor a kivonulók nagyobb része Besançonba visszatért. Egyesek, hogy tovább maradjanak, mások, hogy holmijukat összegyűjtve, társaiktól elbúcsúzván este végleg kivonuljanak. Egyesek a depóból kifelé indultak, mások visszaigyekeztek. Este fél nyolckor More faluban magukkal hozott ételt és italt fogyasztottak, hazafias volt a hangulat. Vártak ott háromszázan Oborski ezredesre, akit vezérnek senki sem választott, de mindenki tudta, hogy Ő az. Amikor ismét megérkezett, felosztotta őket avantgarde-ra, korpuszra és arrière garde-ra; a korpuszban masírozóknak nem volt fegyverük, előttük s utánuk késsel, doronggal, lopott lőfegyverrel el voltak látva. Hatosával meneteltek. Az avantgarde-ot Oborski vezette, a korpuszt Szczepanowski alezredes, az arrière garde-ot Antonini ezredes. Másnap délben lépték át a határt, hol napi ellátmánynak és fegyvernek kellett volna őket várni, de nem várta. Aznap éjjel néhány habozó Besançonba visszatért. A többi továbbmenetelt. Végül lettek négyszázan.

A későbbi napokban még néhányan visszatértek, kihallgattattak, majd szabadon eresztettek, mert örültek a franciák, hogy legalább a többitől megszabadultak. A depóban új vezetőket jelöltek. Kétszer volt appel, délben és este hatkor. A depónak nem volt parancsnoka.

A városban a hitelezők megrémültek, a depóhoz siettek, nagy sírás-rívást rendeztek, mert sokan a tartozásuk kiegyenlítése nélkül távoztak. Kiabáltak, átkozódtak a hitelezők. Az összes tartozás harmincezer franknak mutatkozott. A depóban maradók arra az álláspontra helyezkedtek, hogy a kivonulók a Haza és Szabadság hű fiai, a tartozást megadni azonban kötelesek lettek volna, mert aki a tartozását nem törleszti, szabad embernek nem nevezhető. Ezzel nyugtatták magukat a depóban kushadók.

Kilencedikén a prefektus előtti térre hívták a maradottakat, ott valamennyiük nevét felolvasták, távozottakét és jelenlévőkét egyaránt. Maradtak százon felül, és még néhányan, kik a környező falvakban voltak elkvártélyozva. A prefektus a kivonulókat elítélte; kötelessége volt. Tárgyalás kezdődött a fedezetlen számlákról. A prefektus közölte: minisztere utasítását várja.

Aznap Kalinowski őrnagy levelet kapott Frankfurtból, amely szerint az ottani forradalmat leverték, mindössze hatvan diák lázongott, a nép és a hadsereg ellenük fordult, negyven diákot megöltek vagy megsebesítettek. Megérkezett Frankfurtból három lengyel tiszt, akik a forradalmi eseményekben részt vettek és menekülni kényszerültek, a forradalom leverésének hírét megerősítették.

P. hadnagy a depóban őgyelgett, Zwierkowski hadnagy, elvbarátja és karbonári társa már nem volt ott, mert kivonult. Voltak percek és órák, mikor jobban szeretett volna a kivonultak közt lenni, azok legalább meneteltek valamerre.

Híre ment, hogy Dijonból is kivonult negyvenkét honfitárs Svájc felé, s a hegyekben táboroznak. Más depókból is kimasíroztak sokan, bár tudták már, hogy a német forradalom elbukott. Meneteltek, hátha kitör a forradalom Olaszországban. A depóban megparancsolták, hogy este nyolc után a kaszárnyát el ne hagyja senki.

P. hadnagy a hátrahagyott kacatok közt turkálva könyvekre bukkant. Egyikük A Lengyel Nép és a Lengyel Zarándoklat Könyve címet viselte, vékony, szép kötet volt, Párizsban nyomták, szerző a címlapon nem szerepelt, de P. hadnagy már hallotta, hogy a könyvet Mickiewicz Evangéliumának nevezik, és lelkesednek érte. Tizennégy példány küldetett belőle az éhes lelkűeknek, s az volt az egyik. A volt vilnai diákok üdvözlő táviratot és gyűrűt küldtek a könyv szerzőjének Párizsba. A könyvben valaki sorokat aláhúzott, a margóra felkiáltójeleket írt; most valahol Svájcban menetel.

P. hadnagy olvasni kezdte.

Biblikus stílusban íródott az első része, A Lengyel Nép Könyve, mely a lengyel történelmet foglalta össze; s bár P. hadnagy tudta: semmi sem volt hajdan sem ennyire egyszerű, ám a stíl, a nyelv, a szerző meggyőződése elragadta. Olvasta, hogy Európában megvolt hajdan a keresztény szabadság, de a királyok mindent elrontottak, mert beléjük költözött a sátán. A francia király bálványt emelt, az volt a Dics, az új aranyborjú. A spanyol király más bálványt emelt, az volt a Politikai Befolyásolás, az új Baal és Jovis. A németek emelték a Brodsinnt, a Jólétet, melynek korábbi neve Moloch. Az olaszok bálványa lett a Politikai Egyensúly. Ezekért küldték harcolni és vérzeni a népeket, és csak egyetlen vitéz állt nékik ellen, Kolumbusz. A porosz király bálványa volt az Állam Kiegészítése Körré. És a filozófusok támogatták ebben, még Voltaire is, meg Machiavelli és Ancillon. S hogy P. hadnagy e biblikus szövegben egy élő politikus, a lengyelfaló porosz külügyminiszter, Ancillon nevét olvasta, mintha tompa tárggyal tarkón vágták volna. Ki hitte volna, hogy a Ma biblikus rangra emelhető?! Ez a költő nagysága, merészsége. Irigylésre méltó, ha valaki költő.

És olvasta, hogy volt egy sátáni hármas, II. Friedrich porosz király, II. Katalin orosz cárnő és Mária Terézia osztrák királynő, ők a három istenkáromlás, az ő életük három bűntény, emlékük három átok. Állítottak hárman új bálványt, minek a neve Érdek. Egyetlen ember állt nekik ellent: Lafayette.

Csak a lengyel népnek nem volt bálványa soha, nem áldozott idegen bálványnak, hanem az Úrhoz mindvégig hű maradt, és szava arra, hogy „egoizmus”, nem volt. Más népet soha nem támadott, mert ha háborúzott, azért, hogy a kereszténységet védje. Az Úr ezért megajándékozta Litvániával, Litvánia és Lengyelország szépen egyesült, és ez lesz a későbbi egyesülések előképe.

P. hadnagy egyetértett ezzel, mert mi más lehet a történelmi fejlődés útja, mint szabad európai népek önkéntes, egyenrangú, testvéri társulása, hol határok és ellenségeskedések nincsenek, csak szabadság van?! Ezért indultak csatába ők, a szabadság harcosai, a Szabad Egyesült Európáért!

Írta Mickiewicz, hogy Lengyelhonban volt a szabad testvérek, a nemesek száma a legnagyobb a többi lakóhoz képest. P. hadnagy egyetértett vele. Igaz, hogy a három sátáni király a Hazáját széjjelszedte. Igaz, hogy a francia miniszterelnök, Casimir Périer, kinek mindkét neve maga a rontás, mert „béketörő” és „elveszejtő”, hagyta ezt. P. hadnagy szívében büszkeség kélt, mert akadt egy honfitársa Párizsban, ki ily hangon mert írni a franciák egy nemrég élt hatalmasáról.

És olvasta, hogy a lengyel nép testét megölték, és sírba tették vele az európai népek a Szabadságot. De hiába örültek, mert nem halt meg a lengyel nép, harmadnapra feltámad, Európa minden rab népeit felszabadítja. A három napból eltelt már kettő, Varsó két bevétele a muszkák által 1794-ben és 1831-ben. És harmadnap után több háború nem lesz.

A lengyel nép teste sírban, de lelke a zarándokokban él. P. hadnagynak könnyek gyűltek szemébe, zarándok volt ő is. És olvasta, hogy a zarándok nem rongyos vándor, nem száműzött, mert nem saját kormánya zavarta el. A zarándok a fejét büszkén felemelheti, mert azért kelt útra, hogy a Szentföldre: saját Honába eljusson.

Olvasta a kötet második részében, A Lengyel Zarándoklat Könyvé-ben, hogy a zarándok csillaga az égi hit, mágnestűje a honszeretet. Zarándok, a te népednek megadatott a világ eljövendő Szabadságának öröksége! Ahogyan Krisztus Lázárt támasztotta föl elsőként, úgy fogja feltámasztani a Lázár-népet, a lengyelt. Te, lengyel zarándok, ki gazdag voltál hajdan, s ma szegény vagy, örülj, mert ez jó. Tudásod volt hajdan, s most mire sem mégy vele, és ez jó. Ne keresd idegen hercegek, hivatalok védőszárnyát, mert nemcsak kenyérrel él az ember. A kenyér, mit az idegenek adni bírnak, méreg. Voltaire, Hegel, Guizot, Cousin üres malmok. A szavak: „roi, lord, pair, ministre, professeur” mind, mind a csalót jelölik. Akit a muszkák ma megkínoznak, azok lesznek a szentek. Zarándokok, egész Európa tőletek tanul majd bölcsességet! Ma Európa minden hivatala: szégyen; Európa minden tudása: balgaság. Tizenkét tanítvánnyal indult Krisztus a hatalmas Róma ellen, fegyvertelenül, és győzött. Amit a zarándok az útján talál, a civilizáció, az mind hamisság, divatok és konyhák és kocsmák és színházak csupán, csodálni e gazdagságot nem kell, mert az embernek ennyi nem elég. A civilizáció keresztényi legyen. Az igaz lengyelek feladata nem civilizációt tanulni, de a többi népeket a keresztény civilizációra megtanítani.

Könnyezett P. hadnagy, olvasván: ki a Szabadság után ered, hagyja el Hazáját, életét tegye kockára. Ki Hazájában otthon ül és tűri az elnyomattatást, hogy életét megóvja, az elveszti Hazáját s életét. Aki Hazáját elhagyja, hogy védje a Szabadságot, az megvédi a Hazát és élni fog.

A nyugat-európaiak mily szűk látókörűek! Vélik, a maláriás levegő őket nem fogja fenyegetni, pedig fogja! Megállt az olvasásban P. hadnagy, sóhajtva elmosolyodott, mert így szólt a Könyv: „Nem mind vagytok egyformán jók, de közületek a legrosszabb is jobb, mint egy jó idegen, mert Bennetek vagyon a Szelleme a Felszenteltetésnek.” S bár P. hadnagy mélyen vallásos nem volt, meddő csontvelején átsuhant a kegyelem.

Nem kell a múlt bűneit és hibáit felhánytorgatni, mert a jó ember mindig a jót keresi; a jövőre kell felkészülnünk, s hátralépni csakis azért, hogy ugrás előtt lendületet vegyünk. A zarándokok szűnjenek meg összeesküvéseket koholni, ne tanácskozzanak, és ünnepeik ne forduljanak eszetlen evés-ivásba. Halottas ingben járjanak a zarándokok! A régi tisztek, kik már a Felkelés előtt ranggal bírtak, hagyjanak föl a Felkelés során kinevezettek pocskondiázásával. És szűnjék a viszály a hivatásos katonák és a felkelők közt, a mazurok és litvánok közt. A mélyre temetett Szolgálat a valódi, nem pedig a hivalkodó. A Honért való szolgálat mag; ki mutogatja, annak kezében kiszárad, ki pedig földbe ássa, annak gazdagon terem. Akik pedig panaszkodnak és kételkednek, nem láthatják meg az Ígéret Földjét. A beteg, fertőző ember az, ki nem hisz Lengyelország feltámadásában; hiába verekedett érte, ha hit nélkül, csupán a Dicsért tette.

Anglia és Franciaország nem más, mint Izrael és Júdea, a parlamentarizmus nem egyéb, mint ótestamentumi farizeusok és szadduceusok gyülekezete, kik nem tudják, mi a szeretet, s mi az, meghalni az igazságért. Titeket, északról jötteket haraggal fogadnak, amiként Jézust fogadták, az ács fiát, és azt mondták, nem taníthatja őket, tudós doktorokat. Azt mondják, ti jót akartatok a háborútokkal, de idő előtt cselekedtétek, mint ahogyan Jézusnak is szemére vetették, hogy szombaton gyógyított. Mert illik-e általános európai béke idején Oroszország ellen háborúzni?!

Buták ők, bálványimádók.

Minden a szabad népeké legyen, nem egy-egy nemzeté, fecsegni pedig arisztokráciáról és demokráciáról fölösleges.

Legyetek tökéletesek, mint az Apostolok, és a népek hinni fognak néktek, és amit határoztok, az nemcsak a ti törvényetek lesz, de minden szabad népé. A jövő kormányáról vitatkozni kár, érezni kell a nemzeti ügyet. Hintsétek el a Haza szeretetét és az áldozat szellemét, és legyetek nyugodtak, a Köztársaság nagyra és szépre nő.

Hallhatjátok, mint beszélnek a zsidók és a cigányok, s a zsidó- és cigánylelkű emberek: Ott a Haza, ahol jó nekünk. A Lengyel pedig így szól a népekhez: Ott a Haza, ahol rossz nekem! Mert bárhol Európában a Szabadság elnyomatik, és harc folyik érte, a lengyel Honért folyik, és e harcban verekednetek mindőtök kötelessége.

Így szól a lengyel a franciához és az angolhoz: Ha ti, Szabadság gyermekei, nem jöttök utánunk, akkor az Úr kiveti magából törzsötöket, és a Szabadság védelmezőit felébreszti a kőből, vagyis a muszkákból és az ázsiaiakból.

Mikor pedig a Szabadság a világ trónján helyét elfoglalja, a népeket meg fogja ítélni.

A ti kőtöket kivetették a hatalmasok az európai építményből, ám e kő sarokkő lészen és homlokkő lészen a jövő épületén; akire pedig ráesik, azt porrá zúzza; aki pedig belebotlik, az elzuhan, és nem áll föl többé. Ama nagy európai politikai építményből pedig kő kövön nem marad, mert áttevődik akkor a Szabadság fővárosa máshová. A francia kormányok, a francia bölcsek, kik a Szabadságról papolnak, mind a despotizmust szolgálják, és meglakolnak érte, mert nem szereti majd őket sem a Szabadság, sem a tirannusok.

Olvassátok e Könyvet ti, Katonák, Testvérek a Hitben…

A Zarándok Imáját s a Zarándok Litániáját, melyek a Könyvet zárták, P. hadnagy éppen csak átfutotta, a sorok egymásra kapaszkodtak a szemei előtt.

Ennyi volt a Felkelés értelme: hogy valaki egyszer ilyen szépet írjon belőle. Elhatározta, hogy ha sorsa végre Párizsba vezérli, Mickiewiczet, a Költőt fölkeresi és lerója háláját, a Katonák nevében.

Eltűnődött, vajon mi történik, ha a Könyvet előbb olvassa. Könnyen a Svájcban menetelők közé kerülhetett volna. Mégis jobb, hogy így történt, mondogatta nyugtalanul magának.

Tizenharmadikán kaptak először leveleket Svájcból, tele voltak forradalmi hévvel. Két nap múlva is biztató levelek érkeztek, a svájci nép kedves, bár a kivonultak sok tekintetben hiányt szenvednek. Pénzük annyi van, amennyit Besançonból magukkal vittek, egy főre naponta tizenöt sou jut. Egy levél a depóban maradottakat muszkalelkűnek nevezte.

Tizenhatodikán már tele voltak a levelek panasszal. A parancsnokok sem tudják hová, miért menetelnek. Páran visszamenekültek a besançoni depóba. A hatóságnak azt mesélték, ismerősöknél mulatoztak falun. A hatóság szemet hunyt. Némelyek a dorbézolásról vendéglős által aláírt bizonylatot mutattak fel.

Tizenhetedikén híre jött, hogy a párizsi lengyelek a forradalomról s a kivonulásról álmodoznak, többen összepakoltak, útra készen állnak, s hol egy lakásban többen élnek, valaki mindig éberen őrködik.

A kormány rendeletileg tiltotta meg, hogy a kivonultakat az országba visszaengedjék.

Pár visszatérőt elfogott a zsandárság. A prefektúrán tizenöt nap elzárást kaptak, s becsületszavukat vették, hogy többé a depó kapuján nem lépnek ki.

A Chamars téren felolvasták Dwernicki tábornok levelét, melyben kéri, a tisztek önkéntesen zsoldjuk tizedét ajánlják fel a Svájcban tartózkodók segélyezésére. A javaslatról vita folyt, döntés nem született. Új Tanácsot kellett választani. Elhalasztották.

Svájcból nyomort festő levelek érkeztek.

P. hadnagy is kapott ilyet. A levél küldője bevallotta: eleinte megvetette a címzettet, amiért kivonulni nem akart, most azonban gratulál neki. Mindenkit óvjon hasonló vállalkozástól. Náluk demokrácia van: főtiszt, altiszt egyaránt napi tizenöt souból él. A klíma, akár Szibériában: állandóan havazik. Zwierkowski hadnagy félig megmászta a St. Bernard-hegyet, ott merít ihletet a masírozás további útirányát illetően. A levél szerzője szerint, kilétéről P. hadnagy a naplójában hallgat, a kaland szervezői Svájcban maradnának, ám a megélhetés biztosításának leghalványabb ötlete nélkül.

Április 29-én a prefektus előtt szemlét tartottak. Sokan és sokat beszéltek, a lényeg az volt, hogy a korábban megállapított zsoldot csökkentik, alacsony rangúak havi negyvenöt frankot, magasabb rangúak hatvanat, tábornokok százat kapnak. A prefektus közölte: a mérnökök és tüzérségiek tanulásra Toulouse-ba jelentkezhetnek, így döntött a belügyminiszter, Bem kérésére.

Aznap visszatért Besançonba Aleksandrowicz hadnagy, akit zsandárok kísértek; zsoldját megvonták. Ez a sors érte Migurski kapitányt is. Emigránsnak, mondta a prefektus, többé nem tekinthetők, menjenek Belgiumba vagy Angliába és éljenek ott, ahogy tudnak; zsoldfizetés híján az országban nem maradhatnak.

Május 1-jén volt Lajos Fülöp neve napja. Napkeltekor huszonegy ágyúlövés. Reggel trikolórok az ablakokban. A Chamars téren térzene. Díszszemle. A Nemzeti Gárda ötödik lövészezrede azt kiabálta: „Vive le Roi!”; a többi ezred csöndben ácsorgott. Díszszemle után általános népi mulatság, falusi zenészek, nyíllal almába lőttek, három öl magas, szappannal bekent oszlop tetejéről órát, kanalat, egyéb apróságokat szedtek le az ügyesek. A részegek meg voltak elégedve. Folytak szerencsejátékok is. Szymanowski Marcin kapitány, francia szeretőjével oldalán, lengyel ulánus egyenruhásan spacírozott, amit a franciák dühödten fogadtak: az ünnep az övék, nem a lengyeleké! Ugyane kapitányt korábban már megverték a franciák, mert elszerette egy francia dobos ribancát. Este tűzijáték.

Parancsot kapott a besançoni prefektus, hogy a lengyeleket Normandiába és Bretagne-ba telepítsék át. Megparancsolta a prefektus, hogy Caenba, St.-Briec-be vonuljanak a lengyelek. Adassék zászlóaljanként egyetlen kocsi a holmik számára. Zászlóaljanként közös az útiparancs, nem kap egyéni útiparancsot senki.

Tiltakoztak a lengyelek, de üvöltöttek rájuk, kérelmüket elutasítván. Május 10-én elkezdődött a kivonulás Besançonból.

Május 16-án a mérnökök és tüzértisztek csodálkozva látták, hogy az előzetes ígéretek ellenére a messzi Normandiába vonulók listáján vannak ők is, holott továbbtanulásra jelentkeztek. Ki kellett vonulniuk nekik is.

És őrjöngtek Besançonban a meggondolatlan uzsorások.

*