A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Alison Ragsdale: Someone Else’s Child, 2022

Fordította
FODOR ILDIKÓ

Copyright © Alison Ragsdale, 2022

First published in Great Britain in 2022 by Storyfire Ltd trading
as Bookouture.

Hungarian translation © Fodor Ildikó, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Csémi Judit

Korrektúra: Török Tünde

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-95-8

A szeretet gyermekei vagyunk;
a szerelem az anyánk

RUMI

PROLÓGUS

Két lánygyerek. Ikrek. Ez volt megírva a csillagokban apátoknak és nekem, és amikor a drága Faith-t elvesztettük, csupán néhány órával azután, hogy ő és a kis Hope megszülettek, azt gondoltuk, sosem fogjuk tudni betölteni az űrt, amit Faith hagyott a szívünkben. Semmi sem tudott volna felkészíteni minket arra a fájdalomra, hogy csak pár percig tarthattuk a kezünkben, mielőtt elvitték, mert az orvosok próbálták újraéleszteni, közben világra segíteni Hope-ot és megállítani a vérzésemet.

Újból és újból megkérdeztem, mikor magamhoz tértem, hogy Faith miért nem sír. Apukád eközben erősen szorította a kezemet, hangja megnyugtatóan csengett a fülembe:

– Tarts ki, Cat! Minden rendben lesz – mondogatta, míg el nem ájultam.

Nem lesz több terhesség. Alig hittem el, mikor ezt mondták nekem. Olyan keményen harcoltunk, hogy családunk legyen, és hirtelen oda jutottunk, hogy harminchat évesen nem lehet több gyerekem. Apád volt a támaszom, és bár próbálta elrejteni, mindig is tudtam, hogy az ő szíve éppolyan meggyötört volt, mint az enyém.

Csak hat hete voltunk otthon, és próbáltunk hozzászokni, hogy az egyik bölcső üres, az ikerbabakocsiban az egyik helyen nincs senki, és van egy plusz autósülés a garázsban. Ekkor az örökbefogadást bonyolító ügynökség egyik délután felhívott minket, két évvel azután, hogy beregisztráltunk. Volt náluk egy csecsemő, akinek otthont kerestek. Mivel eddig fogalmunk sem volt, hogy áll az örökbefogadási kérelmünk, és túl voltunk már több mesterséges megtermékenyítésen, hihetetlen volt, hogy ez pont most történik.

A szociális gondozó elmondta, hogy csak két nappal Hope és Faith születése után jöttél a világra, és amikor először láttam egy rólad készült fotót, tudtam, hogy az égiek nekünk szántak. Volt valami a nagy türkizkék szemedben, ami rabul ejtette sebzett szívemet. Olyan volt, mintha beszéltél volna hozzám, mintha azt mondtad volna, jöttél, hogy megments minket.

Miután pár nap alatt túl voltunk a jogi procedúrán, meglátogattunk a nevelőotthonban, Glasgow-ban. Apukád fogta Hope-ot, én pedig felvettelek a karomba, két kicsi kezed ökölbe volt szorítva, rózsás ajkad pedig annyira hasonlított Faith-ére, hogy levegőt is alig kaptam. Tudtam, hogy minden tőlem telhetőt megteszek majd, hogy olyan anya váljon belőlem, amilyenre szükséged van, és amilyet megérdemelsz. Hope elvesztette az ikertestvérét, mi pedig az elsőszülöttünket, és ekkor jelentél meg te, az angyal, akit a sors küldött. A mi megmentőnk.

Aprilnek hívtunk a születésed hónapja után, és amikor hazajöttél velünk, úgy éreztük, végre készen állunk, hogy családként kezdjünk élni úgy, ahogy azt elképzeltük. Nagyon hamar ugyanolyan értékessé váltál számunkra, mint Hope, és már nem is tudtuk az életünket elképzelni nélküled.

A nappaliban feküdtetek egymás mellett a nagy puha takarón, két kis ujjacskátok összefonódott, miközben egymást néztétek, mintha magatokat látnátok a másik szemében. Mintha Hope felismert volna téged, te pedig őt, és ez engem békével töltött el.

Órákon át néztelek benneteket, és könnybe lábadt a szemem, ahogy hallgattam gyermeki gügyögéseteket és jóllakott csuklásaitokat. Minden egyes nap annyira hiányzott Faith, hogy a szívem szakadt meg, de itt voltál te, a második gyerek, akit nekünk szántak. Enyhülést hoztál a fájdalmunkra, megvigasztaltad Hope-ot, és szükséged volt rám, annyira, mint nekem rád.

Akkor még nem tudtuk, hogy mi vár ránk, de legalább egy ideig igazán boldogok voltunk.

1.

NYOLC ÉVVEL KÉSŐBB

Catriona a konyhaablakból nézte, ahogy Hope és April a hátsó kertben fogócskáznak. Egyforma piros esőkabátot és sárga gumicsizmát viseltek, ezzel a színnel egy kis napfényt csempészve az egyébként felhős márciusi délutánba.

A telek bal hátsó végénél, a kert lejtős részén túl, az aranyhegyű rekettyebokrok mögött, túl a fakerítésen, amit Duncan a költözésük után húzott fel, ott zubogott a Carron folyó. Az erős északi szél nagy fehér hullámokat korbácsolt a víz felszínén, amiket az örvény tovább hajtott a kert mentén, és végül a folyó a Carron tóba torkollott. A tó, ragyogó vízfelületével, pontosan a ház előtt terült el. A tavat apró szigetek tarkították, amitől a táj még szebb lett.

A távolban, a Carron és Kishorn tavak mögött emelkedett a fenséges Cuillins, Skye szigetén. A borostyánsárga lejtők a csúcsokig nyúltak, amiket gyakran hó borított. Jobbra volt az Applecross félsziget göröngyös profilja, és a Beinn Bahn, ami uralta a látóhatárt, lilás árnyalatú csúcsa ködsálba burkolódzott. A mocsaras tengerparti rész, amit kis telkek, védett öblök és korallos tengerpartok díszítettek, a Skót-felföld nyugati oldalának leglenyűgözőbb tájképét alkották.

Ahogy ezt a lélegzetelállító tájat nézte, Catrionának eszébe jutott, hogy miért vették meg ezt a házat tizenegy évvel ezelőtt. Akárhányszor végignézett rajta, mindig rácsodálkozott az otthonukat körülölelő pazar kilátásra.

Kint egy tengeri madárraj húzott el a ház felett, a part felé tartottak. A lányok hosszú haját a szél kócolta kipirult arcuk körül – Hope haja csillogó aranybarna volt, olyan árnyalatú, mint Catrionáé, Aprilé pedig gesztenyeszínű. Ahogy a szél kifújta April haját az arcából, Catriona meglátta a jellegzetes, V alakú hajvonalat, ami nem sokkal azután kezdett el kialakulni, hogy a lány haja elkezdett besűrűsödni.

Ahogy szaladgáló lányait elnézte, Catriona mosolygott magában. A látványtól olyan öröm járta át, amiről sosem hitte el, hogy valóban megadatott. A kis Faith elvesztésének fájdalma most is olyan friss volt, mint nyolc évvel korábban, és az egyetlen emlék, ami tőle maradt, egy kis puha rózsaszín sapka, amit gyermeke csupán néhány percig hordott. Ez a szülői hálószoba ruhásszekrényének sarkában lapult, egy cipősdobozban, fehér selyempapírba csomagolva.

Minden évben március 30-án Catriona megvárta, amíg Duncan lement a földszintre, aztán kicsomagolta a kicsi sapkát, az arcához emelte, és beleszagolt, bármilyen jelet keresve, ami édes kisbabájára emlékeztette, aki ahogy belépett az életébe, szinte azonnal távozott. Aztán elcsomagolta a sapkát, megfésülte hosszú haját és megtörölte égkék szemét, majd ő is lement a földszintre.

Duncan mindig is tudta, hogy mit csinál a felesége; csokibarna szeme könnytől csillogott, amikor magához húzta és hosszú karjával átölelte, miközben ezt suttogta:

– Jól vagy?

Ő bólintott, lábujjhegyre állt, hogy megcsókolja férjét és kezével végigsimítsa sötét, rakoncátlan tincseit. Utána a lányaihoz fordult, és vidáman megkérdezte:

– Rendben. Ki kér palacsintát?

Az éles hang visszarántotta a jelenbe, ahogy mindkét lány egyszerre sikított fel örömében, amikor Hope utolérte Aprilt és megragadta a kabátja ujját. – Te vagy a fogó! – Hope hátranézett és így kiáltott. – Kapj el, ha tudsz!

April széttárta a karját. – Készen állsz? Jövök! – Nekiiramodott, hogy elkapja a testvérét, de lába megakadt a fűben, és arccal a földre esett.

Catriona egy pillanatra megdermedt, de aztán megnyugodott, amikor látta, hogy April felemelte a fejét és nevetett, Hope pedig odaszaladt, hogy talpra állítsa Aprilt, és óvatosan lesöpörte a füvet a térdéről.

Catriona nem hallhatta, hogy miről beszélnek a lányok, de April bólintott, amikor Hope megigazította a kabátját, és utána ismét futásnak eredtek. Magas hangjuk szállt a szélben, ahogy a fűben rohangáltak, egyik gyönyörű teremtés a másik után, mindkettő Catriona szíve csücske.

April hirtelen hangos örömsikolyban tört ki, amitől Catriona összerezzent, és azonnal a télikert felé nézett, tőle balra, ahol Duncan dolgozott.

A télikertet akkor építették hozzá a kőház hátsó részéhez, amikor a lányok négyévesek voltak. Eredetileg játszószobának szánták, de hamarosan Duncan irodája lett, amikor otthon dolgozott. Boltíves teteje volt, téglaburkolata, a kert felé dupla szárnyú ajtó nyílt, és a helyiség mindkét oldalán széles ablakok voltak, alattuk alacsonyan elhelyezett polcok. A polcok tele voltak építészeti könyvekkel, valamint függőhidakról és a világ minden tájáról származó ötletes építési projektekről szóló magazinokkal. A lányok időnként betévedtek oda olvasni vagy kártyázni az ablak alatti íróasztalon. Az íróasztal az ajtó mellett volt, egy ablak alatt, ahonnan bámulatos kilátás nyílt a tóra, de csupán háttérként szolgált, a testvérek ugyanis leszögezett tekintettel teljesen belefeledkeztek a játékba.

Catriona a tanításhoz használta a télikertet, mivel a délutáni napfény különleges arany fénnyel vonta be a helyiséget, amit mindig nagyon várt, amikor az idő közeledett. Akkor kezdett el nyelveket tanítani, amikor a lányok hatévesek lettek. Nyelvérzékére akkor derült fény, amikor szüleivel Gibraltáron éltek. Ötéves korában kevesebb mint két hónap alatt elsajátította a spanyol nyelvet, és amikor édesapját egy új haditengerészeti állomásra helyezték át, ő magába szívott egy másik nyelvet, és úgy csacsogott, mint egy anyanyelvi, a szülei pedig büszkék voltak rá. Szeretett franciául, spanyolul és németül beszélni, amikor csak alkalma nyílt rá, és a tanítás egy természetes módja volt annak, hogy átadja a nyelv szeretetét.

A nyugatra néző télikert tökéletes helyet nyújtott annak, aki a festői szépségű naplementében szeretett volna gyönyörködni. Catriona és Duncan gyakran időztek ott esténként. Egymás mellett ültek a szűk rattankanapén, a hátsó falnál, ujjaik összefonva, miközben borozgattak és az emeleti gyerekszoba neszeit figyelték.

Látva, hogy Duncan felkapta a fejét, Catriona előrehajolt, és kopogott az ablakon. Hope a ház felé nézett, arca pirospozsgás volt, és ahogy hosszú csillogó haja vadul táncolt a szélben, olyan szépséges látvány volt, hogy Catriona lélegzete egy pillanatra elakadt. A tény, hogy részt vett ennek a ragyogó teremtésnek a megalkotásában, kétségtelenül élete legnagyobb teljesítménye volt.

Catriona Hope szemébe nézve mutatóujját a szája elé tette, közben mosolygott. Hope megértette a kérést, behúzta a nyakát és bocsánatkérő arcot vágott, majd megragadta April karját, ahogy elfutott mellette, maga mellé húzva őt, és a fülébe sugdosott. April az ablak felé fordult és grimaszolt, aztán mosolyogni kezdett, végül mindkét lány egyforma mozdulatokkal takarta el kezével a száját, és lábujjhegyen lépkedve színpadias mozdulatokkal a kert végébe mentek.

Catriona halkan nevetgélt, aztán összerezzent, amikor Duncan hátulról átölelte a derekát.

– Jóságos ég, ennek a lánynak olyan éles hangja van, mint egy kísértetnek – mondta a férfi, és Catriona puha vállára fektette az állát. Leheletén enyhe kávéillat érződött. – Micsoda lárma!

Catriona a konyhapultra tette a vízforralót, és bekapcsolta. Nagyon zavarta, hogy a férje hajlamos volt Aprilt hibáztatni.

– Egyik olyan hangos, mint a másik. Szövetségesek a csínytevésben – mondta, és közben kibújt az ölelésből.

Úgy tűnt, Duncan megértette a helyreigazítást, mert hátralépett és kezét a nadrágzsebébe süllyesztette. Sötét pamutinge szorosan simult izmos felsőtestére, arca és alkarja enyhén napbarnított volt a sok kinti munkától, mert kopott fahajóját javítgatta hétvégenként a rozoga csónakházban. A karján levő finom szőrzet ugyanolyan sötét árnyalatú volt, mint a haja, és miközben Catriona a széles csuklóját nézte – mint mindig, úgy most is –, ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy megérintse őt.

– Mondtad nekik, hogy ne menjenek a folyópartra? – kérdezte homlokát ráncolva Duncan. – A kerítésnek azt a részét még meg kell javítanom.

– Tudják, hogy nem mehetnek oda le. – Catriona a szemét forgatta. – Minden alkalommal, amikor kimennek játszani, elmondom nekik.

– Helyes – bólintott, és ujjaival a hajába túrt. – Mindig ott kószálnak, hogy vidrát vagy fókát lássanak.

– Nem mennek a part közelébe, Duncan. Világosan megmondtam nekik, hogy nem biztonságos.

– Az jó, de vajon szót is fogadnak?

Hogy elterelje a témáról a beszélgetést, kivédve egy újabb konfliktust, hogy a férje szerint ő időnként túlságosan szabadon hagyja a lányokat, Catriona rámosolygott és megkérdezte:

– Kérsz egy szendvicset, Mr. Morcos? A lányoknak egyébként is készítek.

Sajtot és paradicsomot vett ki a hűtőből, és a faborítású konyhaszigetre tette, ami elválasztotta a konyhát az étkezőtől. Feje fölött imádott rézfazékgyűjteménye lógott egy régi szárítón, amit Duncan szerelt fel neki, és a csillogó edények között a kertből szedett levendula és egyéb fűszernövények száradtak.

– Igen, kérek. – Elfojtva egy mosolyt a becenév hallatán, Duncan megkerülte a konyhaszigetet.

– Hogy megy a munka, szívem? – Catriona a diós cheddar sajtból szelt, ami a férfi kedvence volt. – Jól haladsz? – kérdezte, és ahogy elment mellette, megsimogatta a férfi karját.

– Igen, jól megy. Nap végéig kell elküldenem az új híd terveit az építésznek. Nem lesz gond – mondta, és megvonta a vállát.

A férfi építőmérnöki munkája mindig is lenyűgözte Catrionát, és amikor találkoztak Glasgow-ban az egyetemen, a kapcsolatuk barátságból indult. A férfi végzős volt, ő pedig első éves, és nyelveket tanult. Fizikai vonzalom az első perctől kezdve volt köztük, de Catriona nagyon szeszélyesnek találta Duncant, és sosem tudta, hogy a férfi másnap milyen kedvében lesz. Ahogy jobban megismerték egymást, azzal magyarázta a férfi viselkedését, hogy nagyon mély az intelligenciája, és egyszerre csak egy dologra tud koncentrálni. Az egymás iránti szeretetükkel együtt valahogy ez is beépült a kapcsolatukba.

Duncan a hosszú étkezőasztalhoz ment, aminél közösen vacsorázott a család minden este, amikor a férfi otthon volt; kihúzott egy széket, leült, és maga elé vette a helyi újságot.

– Ha nekidurálom magam, akkor lehet, hogy elkészül a hajó az idei versenyre – mondta, és lapozott egyet.

Plocktonnak festői kikötője volt, kőből épült sorházai és főutcája, és a falu minden évben rendezett egy regattát a vitorlásklub tagjainak. A tizenkét napos programsorozaton voltak versenyek, koncertek, és a különleges események lezárásaként egy nagyszabású utcabált tartottak, amit éneklés és tánc követett a Harbour utcában, és ehhez a zenét a helyi együttesek szolgáltatták, hagyományos skót zenét játszva. Duncan korábban sosem vett részt a versenyen, de lelkes tengerészújonc volt, és minekután több mint egy évet töltött a régi hajó helyreállításával, azt mondta a feleségének, hogy amint elkészül a munkával, szeretne csatlakozni a vitorlásklubhoz.

– Az nagyszerű lenne – bólintott Catriona, miközben elfelezte a szendvicset, majd egy tányérra rakta. – Mikor indulsz Szingapúrba? – Odalépett, és Duncan elé tette a tányért.

Duncan gyakori üzleti útjai korábban sokszor okoztak feszültséget kettejük között, főleg míg a lányok kisebbek voltak. De mostanra mindannyiuk életritmusa kialakult, hozzászoktak a távollétéhez, és Catriona azzal érvelt, hogy ez segített nekik megbecsülni az együtt töltött időt. A lányok örültek a nagyobb szabadságnak, amit ilyenkor Catriona adott nekik, de közben számolták a napokat, hogy mikor látják viszont az apjukat, és várták az izgalmas ajándékokat, amiket Indiából, Dubajból és Rómából hozott nekik.

– Tíz nap múlva.

– Nagyon jó. Akkor itt leszel a lányok születésnapján – mondta mosolyogva.

– Ja. A kikötői projektről lesz kint megbeszélés a fejlesztői csoporttal. – Az asztalra könyökölt, és beleharapott a szendvicsébe. – Rendes embereknek tűnnek – mondta bólogatva. – Milyen programjaik lesznek a lányoknak, amíg odaleszek? – kérdezte az ablak felé nézve.

Catriona készített még két szendvicset. – Nem sok minden. Lesz egy iskolai kirándulás a Dunvegan kastélyhoz, és persze a szokásos Brownie csoport – mosolygott. – Meg lesz még valami, amiért kitűzőt lehet kapni, de már nem emlékszem, mi az.

– Pályázhatnál az év anyukája címre – nevetett Duncan, miközben befalta a maradék szendvicset.

– Hé, lassan a testtel! – szaladt fel Catriona szemöldöke. – Ki az, aki mindig eltűnik, és a jó öreg „év anyukáját” magára hagyja, hogy egyedül birkózzon meg mindennel? – Kérdőn nézett a férfira, aki mosolygott, és megadón emelte fel a kezét. – Hát ez az – kuncogott Catriona, majd megfordult, és a hátsó ajtóhoz ment.

Odakint élénk szél fújt, és vitte magával a tó szagát, ami keveredett a vízhez vezető út elejére ültetett rozmaring mámorító illatával. Catriona szorosabbra húzta vékony teste körül a kardigánt, és a lányokat kereste. April kiáltását meghallva balra fordult, és a kikövezett utat követve a ház melletti gyep felé indult.

A lányok egymás mellett guggoltak, a fejük majdnem összeért, és a fűben néztek valamit.

Catriona átvágott a gyepen, és kíváncsian a lányok fölé hajolt. – Mi van ott? – Összefogta a haját, amit a szél az arcába fújt, és lófarokba kötötte azzal a hajgumival, ami mindig a csuklóján volt, aztán kezét Hope hátára tette.

– Egy tojás – égkék szemével Hope aggódva nézett Catrionára. Az ő szeme ugyanolyan volt, mint Catrionáé. – Hogy került ide, a fűbe? – A lány kérdőn emelte fel a kezét.

Egyszer csak April letérdelt, és a kis kék tojás felé nyúlt, de Hope még idejében észlelte a mozdulatot. – Ne érj hozzá, April! Ha hozzányúlsz, az anyának nem fog már kelleni – csattant fel Hope.

Catriona rácsodálkozott erre a tudásmorzsára, és azon gondolkodott, hogy vajon Hope honnan tudja ezt. Ugyanakkor azt is érezte, hogy Hope dorgálása rosszulesett Aprilnek, aki visszarántotta a kezét és lehorgasztotta a fejét.

– Semmi baj, drágám – emelte fel Catriona April állát, hogy érzékeny türkizkék szemébe nézzen. – Ha fészekben volt, legjobb lenne nem hozzányúlni, de nem hiszem, hogy ez a kicsi tojás túlélte.

– Miért nem? – kérdezte Hope homlokráncolva.

– Mert elég valószínű, hogy egy másik madár lopta el a fészekből, aztán leejtette. Szerintem az eséstől megsérült. Ráadásul azt sem tudjuk, hogy mióta van itt a hidegben. Egy hajtincset igazított Hope füle mögé. – Gyertek be! Kész van az ebéd.

– De hiszen nem is törött. – Hope lekuporodott a tojáshoz, sárga csizmája olyan volt, mint sárga ék a bujazöld pázsiton.

April felállt, haját a szél fátyolként fújta hátra. – Megmenthetjük még, anya? Talán berakhatnánk egy dobozba, hátha kikel. – Reményteljesen nézett Catrionára.

– Igen, lehetne a mi szobánkban, és mi vigyáznánk rá – csengett Hope hangja, miközben odaállt a testvére mellé, és gyengéden megfogta April kezét.

April ismét mosolygott, és olyan rajongással nézett Hope-ra, hogy Catriona torka összeszorult.

– Drágáim, sajnálom, de ez már nem fog kikelni – kezét a gyerekek felé nyújtotta –, de ha szeretnétek, betehetjük egy kis dobozba, és ott maradhat egy darabig a télikertben.

A lányok egymásra néztek, a tekintetük találkozott, és mint már annyiszor, Catriona most is úgy érezte, hogy szavak nélkül kommunikálnak.

Aztán Hope az anyja felé fordult és bólintott. – Rendben, de megígéred, hogy megtarthatjuk?

Catriona bólintott. – Igen, megtarthatjátok. Most pedig gyertek be ebédelni. Lehet, hogy egy kicsit még apával is együtt tudtok lenni, mielőtt újra beleveti magát a munkába.

Mindkét lány jéghideg kezecskéje a kezébe csusszant, így sétáltak át együtt a gyepen. Majd felsorakoztak, egyik a másik mögött, és ugróiskolával mentek végig a hátsó ajtóhoz vezető úton.

Bent kellemes meleg fogadta őket, Catriona felakasztotta a lányok kabátját a hátsó ajtón levő kampókra.

Duncan a mosogatótálcába tette a tányérját, és mire beértek, már az íróasztalánál ült, a dolgozószoba ajtaja pedig csukva volt.

Catriona sóhajtott, és mindkét lány elé egy-egy szendvicset tett, aztán megtöltött két poharat tejjel.

– Egyétek meg, és lehet, hogy később bemegyünk a faluba. – Az ablak felé biccentett. – Ha nem lesz eső.

– És mi lesz a tojással? – kérdezte Hope teli szájjal. – Meg kell mentenünk. – A hangjában levő komolyság megérintette Catrionát. Amikor Hope lelkesedett valamiért, akkor az a teljes lényét átjárta. Csodálta ezt a tulajdonságát.

– Jól van. Megyek, és behozom most. – Levette a kabátját az akasztóról. – Maradjatok itt, és egyetek, de csendesen, rendben?

Hope egy pillanat alatt megértette, aztán mosolygott, és tejes bajusza felpöndörödött. – Úgy értetted, maradj csendben, April. – Húgára nézett, aki pont egy óriási falatot harapott le a szendvicséből.

– Hékás, te is hangos vagy – biggyesztette le ajkát April, aztán kinyújtotta a nyelvét, amin nyálas kenyér és sajtmassza volt.

– Pfuj, olyan gusztustalan vagy. – Hope kuncogott, ahogy April egyre közelebb hajolt hozzá, és a nyálas ételmassza bizonytalanul billegett a nyelvén.

– Elég legyen, csibészek! – Catriona a fejét rázva elfojtott egy mosolyt. – Komolyan, April, elég.

Az apró vörösbegytojás egy vattaágyon feküdt, egy régi szappanosdobozban, aminek letépték a tetejét. Catriona a dolgozószobába tette, egy könyvespolcra, közel az ablakhoz. Fürdés után megengedte a lányoknak, hogy lejöjjenek és megnézzék a kincsüket, mielőtt lefekszenek. Méhecskés pizsamában és szőrös papucsban voltak, a hajuk copfba fonva, és a tojás körül sündörögtek és sugdolóztak.

Duncan a dolgozószobában volt velük, de hátul állt, közel az ajtóhoz, szeme a szoba másik sarkában halványan világító monitorra tapadt.

Catriona a konyhában volt, és alig várta, hogy egy kád forró fürdővízben áztathassa a fahordástól sajgó hátát. Amikor beköltöztek Duncannel, néhány dolgot átalakítottak a házon, elsőként a konyhát. Két kisszobát egybenyitva tágas konyhát és étkezőt kaptak. A meglévő kőpadlóhoz rozsdamentes gépeket és elefántcsontszínű szekrényeket választottak. Duncan javasolta, hogy a mosogató fölé rakjanak be egy szélesebb ablakot, így növelve a kilátást a tájra, és így fény is több jött be. Catriona szerette, amikor úgy kezdődött a napja, hogy a reggeli napfényt csodálhatja, amint az – áttörve az üvegen – a bútorok felületén táncol.

A konyha mögött a nappali húzódott a ház teljes hosszában, a helyiség két végében egy-egy kanapé, középen a kandalló. Az előszoba két egyenlő részre osztotta a nappalit, a szemben levő falnál volt a régi zongora, amit Catriona szülei, Will és Iris adtak nekik, amikor beköltöztek. Erősen ráfért már a hangolás, és ittlétük alatt alig használták, de amikor Duncan javasolta, hogy szabaduljanak meg tőle, Catriona ragaszkodott hozzá, hogy megtartsák, hátha majd egy nap valamelyik lány, vagy ő maga, leckéket szeretne venni. Duncan három-négy dallamot tudott játszani, de azt is rosszul. Amikor olyan hangulatban volt, megnevettette a lányokat. Leült a repedezett bőrszékre, Hope és April a két oldalán, és úgy tett, mintha koncertzongorista lenne, eltúlzott mozdulatokkal verte a klaviatúrát, színpadiasan dobálta a haját, miközben a Boci, boci tarkát vagy az A part alattot játszotta.

Az emeleten volt a szülői háló – egy világos szoba, a tó felé néző két tetőtéri ablakkal. A hálón belül pedig egy fürdőszoba, amit az oroszlánlábas kádhoz terveztek, amiről Catriona mindig is álmodott.

A szülői hálóval szemben egy kis hálószoba volt, ami korábban gyerekszobának lett berendezve. Mellette a lányok hálószobája, ami a ház oldalára nézett és kilátása a folyóra nyílt. A lányok emeletes ágyban aludtak, az ágy fölött selyembaldachin volt, tele foszforeszkáló flitterekkel, amik világítottak a sötétben, amikor nem égett a lámpa. Váltva aludtak a felső ágyon egészen hatéves korukig, amikor Hope úgy döntött, hogy mostantól ő fent alszik, mert nem akarja, hogy April leessen, dacára annak, hogy Duncan egy leesésgátló rácsot is felszerelt. Catriona megkérdezte Aprilt, hogy ez részéről rendben van-e így. Ő csak szemérmesen mosolygott, és azt mondta, hogy Hope maradhat a fenti ágyon.

April odaadása Hope iránt olyan erős volt, hogy bármit szívesen feladott volna érte, ha az a testvérét boldoggá teszi. Catriona egyrészt szerette benne ezt a tulajdonságot, másrészt viszont aggódott, hogy April túl könnyen engedett az erősebb Hope-nak. Ez a tendencia kisgyermekkorban kezdődött náluk, amikor óvodások voltak. Hope magára vállalta, hogy a csöndes és néha félős húgának a védelmezője lesz, és egy napon azt mondta az egyik nagyszájú gyereknek, hogy békén kell hagynia Aprilt, máskülönben megveri.

Catriona figyelte a lányait és a viszonyukat. Rácsodálkozott Hope ösztönös megérzésére, hogy Aprilnek gondoskodásra van szüksége. April valóban nehezen barátkozott, kicsit magánakvaló volt, és legtöbbször alkalmazkodott Hope-hoz. Ettől függetlenül boldog gyerek volt, és látszólag elégedett a másodhegedűs szerepével a testvére mellett.

Kizökkentette álmodozásából, amikor Duncan besétált a konyhába. Hosszú karjával a feje fölé nyújtózkodott, inge kicsúszott a farmer derékrészénél, és egy sávban kivillant sima bőre. – Hullafáradt vagyok. A lányok még nem fekszenek le?

Catriona megkerülte a konyhaszigetet, lekapcsolta a feje fölött lévő lámpát, így csak a tóról visszatükröződő holdfény világította meg a helyiséget. – Mi lenne, ha ma este te altatnád őket? Nagyon örülnének neki. – Nézte a férfit a félhomályban, és várta, hogy találjon egy kifogást, mint ahogy általában szokta, hogy miért lenne jobb, ha ma este is Catriona vállalná a lefekvés körüli teendőket.

– Mi lenne, ha te mennél, én addig töltenék egy italt mindkettőnknek? – megfogta a nő kezét, és odahúzta a mellkasához. – Rakjunk tüzet a kandallóba?

Catriona hozzásimult, és miközben Duncan átkarolta a derekát, érezte, ahogy a szappan finom illata a férfi meleg leheletével keveredett. Ismerős csalódottság kerítette hatalmába, hogy a férfi kimarad a lányok mindennapi életéből. Igazából olyan volt, mint egy vendég, vagy mint egy szeretett nagybácsi, és nem olyan, mint egy elkötelezett apa. – Több időt kellene velük töltened, amikor itthon vagy – mondta, ahogy felpillantott rá. – Ezek a percek nagyon értékesek, Duncan. Hamarosan érdektelen lesz számukra, hogy altatjuk-e őket vagy játszunk-e velük. – Felnézett a férfira. – De most még a világot jelenti nekik.

Tekintetük találkozott, de a férfi szemében a szokásos tartózkodást látta. – Igen, több időt fogok tölteni velük. Csak most fáradt vagyok. – Finoman megcsókolta a nő homlokát, és elment. A nő ottmaradt, és kiábrándítóan magányosnak érezte magát.

2.

Catriona és Duncan egymás mellett ültek a nappaliban, lábuk összeért az alacsony cseresznyefa dohányzóasztalon, amin két pohár konyak sárgán csillogott a kandalló fényében. Miután Catriona mesét olvasott a lányoknak, lefeküdtek az emeleti szobájukban. A földszinten Jonny Lang rekedtes hangja szólt, miközben a tüzet nézték együtt, gondolatban mégis nagyon távol jártak egymástól.

Vasárnap este volt, és az előtte álló sűrű hetet átgondolva Catriona felemelte a poharát, ivott egy kortyot, és élvezte az égető érzést, ahogy a füstös konyak végigfolyik a nyelőcsövén. Vonakodott megtörni az este kényelmes álvarázsát. Megmozgatta a vállát és felsóhajtott.

– Mi a helyzet? – Duncan a pohara után nyúlt. – Ismerem ezt a hangot. – Hátradőlt a párnákra, és megfogta a nő szabad kezét.

Catrionának kellett egy pillanat, hogy rendezze a gondolatait. Duncan okos, szorgalmas férfi volt, aki szerette őt, de valami hiányzott az intuitív hangulatmegérző képességéből, ami Catrionában megvolt. Olyan szinten el tudott merülni bármiben, ami érdekelte – lehetett az a munkája, ami az utóbbi időben mindent felemésztett, vagy mondjuk a hajó renoválása –, hogy minden más zavaró tényezőnek vagy szimplán idegesítőnek számított. Ez a tulajdonsága állandó viták forrásául szolgált közöttük.

Ahogy Catriona ezen töprengett, már nem először, hasonló viselkedésmintát fedezett fel Hope-nál. A lány esetében ezt annak tulajdonította, hogy okos volt, és szenvedélyes, de a férjében érzelmi hiányosságnak tekintette, és ez a felismerés feszélyezte.

– Azt szeretném, ha értékelnéd a lányokat, amíg gyerekek. Ők csodálnak téged – sőt imádnak –, és úgy érzem, hogy néha nem adsz nekik elég helyet az életedben. – Egyik lábát maga alá húzta, és szembefordult a férfival. – Annyira keményen küzdöttünk, hogy megszülessenek, hogy családot alapítsunk, nem szeretném, ha egyik nap arra ébrednél, hogy eltávolodtak tőled. Bánni fogod, Duncan.

A férfi lejjebb csúszott a kanapén, és elengedte a nő kezét. Komoran nézett előre, sűrű haja a fülére lógott, és az állkapcsa úgy mozgott, mintha a következő kijelentésén rágódna, hogy emészthető formába öntse. – Én nem te vagyok, Cat. Én sosem tudtam úgy velük lenni, ahogy te. – Pislogott, és a szájához emelte a poharát. – Próbálkozom, de nekem nem jön olyan természetesen, főleg Aprillel. – Elhallgatott, közben Catriona szíve összeszorult. Fájdalmas volt számára, hogy a férfi ezt hangosan kimondta, hogy hangot adott annak, amit az elmúlt évek alatt maga is megfigyelt rengeteg helyzetben. – Olyan félénk, és nehezen lehet hozzá kapcsolódni. Hope az Hope. Ő nyomul, jön, és tele van élettel. – A nő felé fordult, és a szemöldökét ráncolta. – Lehet, hogy egyszerűen csak a genetika vagy a kémia az oka?

Catriona előredőlt, és a poharát az asztalra tette. Az arca kipirult és a pulzusa felgyorsult. Tudta, hogy a férfi nem érzéketlen vagy közömbös, de a legutolsó kijelentése úgy hatott rá, mintha egy gyomrost kapott volna. – Duncan, nem választhatjuk meg, hogy mikor akarjuk nevelni őket. Mi vagyunk a szüleik, jóban és rosszban, függetlenül a születésük körülményeitől. Ha úgy döntesz, hogy ebből nem veszed ki a részed mindig, mindkettőjükkel, akkor nem tudom, hogy mi vár ránk. – Felkelt a kanapéról és a tűz elé állt, mert hirtelen úgy érezte, hogy szüksége van a lángok melegére, hogy a jelenben tudjon maradni ebben az egyre nyugtalanítóbb beszélgetésben.

Duncan úgy ült fel, mintha villám csapott volna belé. – Ez mit jelent pontosan? – kérdezte a homlokát ráncolva.

A nő félresöpörte a haját az arcából és a férfi sötét szemébe nézett.

– Őszintén? Néha úgy érzem, hogy egyedül nevelem őket. – Kényszerítette magát, hogy nyeljen, a szeme pedig égni kezdett. – Még amikor itthon vagy, akkor sem vagy teljesen itt. – Egy pillanatra megállt. – Mindketten ezt akartuk, és mégis, amióta hazahoztuk őket, folyamatosan távolodsz, mintha ki akarnád vonni magad a családból. – Egy könnycsepp gördült végig az arcán, és letörölte. – Soha nem gondoltam volna, hogy valaha ezt fogom kérdezni, de biztos, hogy minket akarsz? – Azzal ujjával az emeletre mutatott. Ekkor egy nagy fahasáb megmozdult a parázsban, és egy kicsi füstcsík szállt a kémény felé.

Duncan szeme kikerekedett, és olyan hirtelen állt fel, hogy az ital egy része kilöttyent a szőnyegre. – Hát persze. – Odament Catrionához. – Hogy kérdezhetsz ilyet?

Catriona tiltakozón emelte fel a kezét, mert nem akarta, hogy a férfi érintése elterelje az elhatározástól, hogy ezt egyszer és mindenkorra tisztázza. – Mert néha azt az érzést kelted bennem, bennünk, hogy az utadban állunk, mert fontosabb dolgod van. – A férfi arcát fürkészte. – Ez így van, Duncan?

A férfi letette a poharát a széles kandallópárkányra, és mielőtt még ellenállhatott volna, a mellkasához vonta a nőt. Átkarolta, keze a derekára simult és az arcát a nyakába temette. – Persze hogy nem álltok az utamban. Sajnálom, ha ezt az érzést keltettem bennetek. – Egy pillanatra elhallgatott. – Sokkal inkább jelen leszek, és jobban igyekszem majd Aprillel. – Catriona a kulcscsontján érezte a férfi meleg leheletét. – Nem tudom, hogy mi a baj velem. Nagyszerű gyerekek, és én mindkettejüket szeretem.

Ezen a ponton Catriona finoman eltolta magát. – Igen, és biztosítsd őket, hogy mindketten tudják is, hogy így érzel velük kapcsolatban. És ne felejtsd el, hogy ők még mindig nem tudják, hogy különbség van köztük, és a bánásmódnak ezt tükröznie kellene. – Tenyerét a férfi mellkasára tette. – Ígérd meg, Duncan. Ez komoly dolog.

A férfi megfogta a kezét, a szeme csillogott a tűz fényében. – Megígérem.

Amikor a lányok hétévesek lettek, April örökbefogadásának a kérdése ismét felmerült. Catriona és Duncan következetesen eltérő véleményen voltak azzal kapcsolatban, hogy mikor mondják el nekik az igazságot. Catriona úgy gondolta, hogy fontos lenne megvárni, amíg legalább nyolc-kilenc évesek lesznek, mielőtt megpróbálják elmagyarázni, hogy April milyen varázslatos módon lett az ő lányuk. Duncan ezzel szemben úgy érezte, hogy minél előbb elmondják neki, annál jobb, mert akkor kevésbé lesz felkavaró. Számtalanszor vitatkoztak, de Catriona meggyőzte a férfit, hogy várjanak, és bár a férfinak voltak kétségei a döntéssel kapcsolatban, végül mégis beadta a derekát.

Most, ahogy érezte a férje egyenletes szívverését az ingén keresztül, Catriona megkérdőjelezte saját döntését. Az ő döntése miatt visszafogták magukat, és talán ez is hozzájárult valamilyen módon ahhoz, hogy Duncan visszafogott volt Aprillel.

Kétségeit félretéve előrelépett és átkarolta a férfi nyakát, arcát a férfi mellkasára fektette. – Szeretlek, Duncan. Tudom, hogy sok dolgod van, a munka meg a sok utazás, de ez a mi családunk. – Behunyta a szemét. – Mindketten fogunk hibázni, ez teljesen biztos, de amíg együtt vagyunk, addig minden rendben lesz.

A férfi szorosan átölelte őt. – Tudom, Cat. Itt vagyok. Itt vagyok veled.

Három nappal később, visszatérve a hétköznapok rutinjába, a lányok bekapkodták a reggelijüket, aztán bepakolták a táskáikat, miközben Catriona ivott egy utolsó korty forró kávét, majd betessékelte őket a Land Roverbe.

A tavaszi reggel tiszta volt és napfényben fürdött, hínárillat szállt a harmatos szélben. A tó felett az égbolt élénkkék volt, csupán néhány kósza felhő lebegett a víz felett, és egy vastagabb gallér borította a Cuillins távoli csúcsait.

Catriona úgy tervezte, hogy miután elviszi a lányokat az iskolába, elmegy a faluházba a tajcsiórára, majd bevásárlás után hazamegy. Szerda lévén, a hentes furgonja a faluban jár, így tud majd venni tőle helyi báránycombot vacsorára, ami Duncan kedvence volt. A mólóhoz is ki akart menni, hogy vegyen friss halat hétvégére. A hajók délután három óra körül térnek vissza, így miután felveszi a lányokat az iskolában, majd magával viszi őket.

A barátja, Mungo megígérte, hogy félretesz neki friss tőkehalat a fogásból, és Catriona minden héten várta, hogy viszontlássa az öreget. Tipikus tengerész volt, akinek a helyi kocsmában, a Harbour Armsban, a bárpult mögött saját korsója volt, harsány nevetése pedig dobhártyaszaggató, ahogy Catriona anyja mondaná. Mungo arca erősen napbarnított, szeme ragyogóan kék, krumpliorra fölött dús fehér haj ékeskedett. Egyik kisujja hiányzott, és többször is elmondta a lányoknak, hogy egy cápa harapta le. Catriona tudta, hogy valójában újonckorában veszítette el az ujját egy rákászhajón, egy kóbor huzalnak köszönhetően. De nem rontotta el a férfi szórakozását azzal, hogy elárulja a lányoknak az igazat, mert tágra nyílt szemük és elmélyült arckifejezésük elég jutalom volt számára, hogy megőrizze Mungo titkát.

Catrionának egy korrepetálása is be volt tervezve délután ötre. Egy helybéli fiúnak segített, aki francia szakos volt a főiskolán, és nehézségei adódtak. Duncan Fort Williambe ment az irodába dolgozni, és csak fél hét körül fog hazaérni, szóval rengeteg ideje lesz mindent elkészíteni, hogy aztán este a vacsoránál együtt lehessen egy kis időre a család.

Mögötte az autósülésben Hope és April épp a Jégvarázs főcímdalát kornyikálták. Drámai előadásmódjuk és az eltúlzott kézmozdulatok, amiket Catriona a visszapillantó tükörben elcsípett, rendkívül szórakoztató volt. – Nektek színpadon a helyetek. – Nevetett a kipirult arcok láttán, miközben bekanyarodott az iskola utcájába.

Előttük volt az általános iskola, egy szép homokkő épület, a bejárati ajtó fölött csúcsos tornáccal. A nyeregtetőt pala fedte, és a csillogó, íves ablakok felett a kőberakás mintha mézszínű szemöldök lenne. Az egyik oldalon levő magas kémény láttán Catriona mindig elmosolyodott, ahogy Dickens világából elképzelt egy csapat gyereket, akik összegyűltek a pattogó tűz körül, miközben tanáruk gyertyafénynél olvasott nekik.

Megállt az épület előtt. – Lányok, készen álltok?

Hope kicsatolta saját biztonsági övét, majd mielőtt még testvére is megtehette volna, átnyúlt, és April övét is kioldotta. – Igen – mondta sugárzó mosollyal. – Ma lesz kelta nyelvóránk. – Kinyitotta az ajtót, és Catriona, az autót megkerülve, segített nekik kiszállni a kocsiból. Öröm volt látni Hope nyelvek iránti lelkesedését – Catriona tehetségének átörökítése már önmagában ajándék volt, és a kettejük közötti kapocsra emlékeztette.

– Szuper! Amikor hazajössz, megtaníthatod nekem, amit ma vesztek. – Catriona megigazította April hátizsákját, finoman kiszabadítva a vállpánt alá került hajtincset.

– Lehet ma sajtos makaróni a vacsora? – mosolygott rá April szélcsípte, piros arccal.

– Ma este apa kedvencét fogom elkészíteni, sült bárányt, de holnap ehetünk sajtos makarónit, kincsem. Jó lesz így?

– Oké – mondta April duzzogva.

– Nem akarok kisbárányt enni – grimaszolt Hope.

Catriona arcán döbbenet tükröződött. – Sokszor eszünk bárányt, szívem. Már nem szereted?

Hope hevesen megrázta a fejét. – Nem, mert az kegyetlen.

Ez az újfajta ellenvetés készületlenül érte Catrionát. Egyfelől nem akarta elnyomni lánya érzelmeit, ahogy azt sem szerette volna sugallni, hogy ne legyen lelkiismeret-furdalása, vagy ne legyen saját véleménye a húsevésről. Másfelől annak a gondolata, hogy egy nyolcéves vegetáriánust kell a családba integrálni, ijesztő volt.

Megigazította Hope kabátját, és mosolyogva nézett le a lányára. – Később beszéljünk róla, jó?

Hope gyanakvónak tűnt. – Oké – mondta fújtatva.

April Hope mellett állt, és megfogta a kezét. – Én sem akarok bárányokat enni. – Előreszegett állal nézte Hope profilját. – Kegyetlen dolog.

Catriona az égre emelte tekintetét, sóhajtott egyet, majd gyengéden az iskolakapu felé fordította a lányait. – Induljatok! Szép napot nektek, délután találkozunk.

A lányok, ahogy összefont karral, a fejüket egymás felé hajtva besétáltak az udvarra, visszanézve integettek. Catriona mosolyogva ugrott vissza a kocsiba.

Imádta ezt a falut, a lélegzetelállítóan szép kilátást a Carron tóra, a kicsi, de nyüzsgő központot, a homokkőből épült házakat és a jellegzetes üzleteket, amiket majdnem napi szinten látogatott. Különösen kedvelte a Harbour utca enyhe ívét, ahol a szép sorházak álltak a tóra néző kilátással. Mindegyiknek volt egy kicsi, de buja kertje az út túloldalán, az utca és a tenger fala között, a pázsitok élénkzöldje tökéletes kontrasztban volt a mögötte levő víz mélykék színével.

A tóba érkező Észak-atlanti-áramlatnak köszönhetően Plockton éghajlata viszonylag enyhe volt, és a védett öböl tökéletes környezetet biztosított a kikötői pálmafáknak. Ahogy ott magaslottak, és mellettük nőttek a fényes rododendronok, rózsaszín magnóliák, iszalagok, sűrű sorokban árnyliliomok, illatos rózsák és kaméliák, ezek együttese szubtrópusi megjelenést kölcsönzött Plocktonnak, ami melegebb időben sok látogatót vonzott. Annak a közösségnek, amely valaha a halászatból és a növénytermesztésből élt, most egészséges turistaforgalma volt, és az öböl menedékként szolgált a nyáron ide látogató jachtok számára, a regatta pedig igazi vonzerő volt.

Miközben a Harbour utcán haladt, megállt, hogy egy idős hölgyet átengedjen a zebrán, aki utána bement a helyi boltba. Maga előtt látta már a faluházat és a kis parkolót, amiben néhány autó állt. A heti tajcsiórája olyan szokássá vált, amit ritkán hagyott ki. Miközben a mozdulatok finom kombinációját örömmel végezte, túlterhelt elméje kitisztult.

Amikor leparkolt egy régi rozoga bicikli mellé, aminek az első kereke a biciklitartóhoz volt láncolva, a telefonja csörögni kezdett. Mikor előkotorta táskájából, Duncan nevét látta a kijelzőn. A férfi ritkán hívta őt napközben, ezért aggódva vette fel a telefont. – Helló, mi a baj?

Duncan pufogott. – Miért kellene, hogy baj legyen?

– Hát, sohasem hívsz napközben, csak akkor, ha ég a ház, szóval… – hezitált Catriona –, miről van szó?

– Szingapúrból telefonáltak. Előrébb akarják hozni a megbeszélést – szünetet tartott –, pénteken el kell mennem.

Catrionát elöntötte az ismerős veszteségérzés, ami állandó kísérője volt a férfi közelgő üzleti útjainak. – Oh, oké. – Nézte, ahogy két melegítőbe öltözött nő átsétál a parkon, és a faluház ajtaja felé igyekeznek. Az egyik magas, a másik alacsonyabb, annyira nevettek, hogy a vállaik összekoccantak, a gyorsuló szél felé vitte az öröm hangjait. – Szóval lemaradsz a lányok születésnapjáról? – Catriona a homlokát ráncolta.

– Igen, sajnálom. Drágám, semmit sem tudok tenni az ügy érdekében. Stewart most foglalja át a repülőjegyeinket, miközben beszélünk.

Stewart Dunn Duncan barátja és kollégája volt. Egy halk szavú szelíd óriás, akit Duncan az egyetem óta ismert.

– Hát, akkor nélküled kell ünnepelnünk – sóhajtott Catriona, miközben a visszapillantó tükröt maga felé fordította, és összehúzta a haját. A csuklóján mindig volt egy befőttesgumi, ez a mostani valaha egy csomag krumpliszacskót zárt le. Dús haja köré csavarta, és copfot csinált.

– Ne haragudj, tudom, hogy nem szereted, amikor változik a terv – mondta –, de minél előbb megyek el, annál hamarabb jövök vissza.

A nő a fejét rázta a férfi szokásos közhelyes mentegetőzését hallva, majd felemelte táskáját az ülésről. – Ez igaz. Mennem kell, Duncan, egy perc múlva kezdődik az órám – mondta, miközben kinyitotta az ajtót. Kiszállt a kocsiból, és észrevette, hogy új aszfaltréteg van a parkolóban, és a fehér elválasztóvonalakat is újrafestették.

– Cat, jól vagy? – kérdezte aggódó hangon.

Növekvő haragját elnyomva Catriona bezárta a kocsit és az épület felé sétált. Az életük Duncan munkája körül forgott. Ez régen is így volt, és most is, de ahogy teltek az évek, és Catriona egyre inkább azt érezte, hogy magára van hagyva, egyre kevésbé volt hajlandó szükséges rosszként felfogni ezt a helyzetet. Annyira szerette volna, ha csak egyszer az életben Duncan nemet tud mondani egy indokolatlan kérésre, vagy egy utolsó pillanatban történt változtatásra, ami miatt neki zsonglőrködnie kell, hogy eleget tudjon tenni minden kötelezettségének, és egyedül helytálljon otthon. – Jól vagyok. Csak el fogok késni az óráról. Beszéljünk erről inkább ma este. – Keze már az ajtón volt, és látta, hogy a diákok gyülekeznek a terem hátsó részében, a színpad mellett.

– Oké, rendben – sóhajtott neheztelőn Duncan. – Akkor este találkozunk.

– Szia! – Catriona a táskájába csúsztatta a telefonját és bement az ajtón, ahol a többi nő már elhelyezkedett.

Szorosabbra húzta a copfját, és fejben ismét lejátszotta a Duncannel folytatott párbeszédet. Elkeserítő volt, hogy a férfinak hamarabb el kellett mennie, de az még inkább bosszantotta, hogy ő, Catriona, zokszó nélkül alkalmazkodott hozzá. Még így is, hogy megpróbálta megmagyarázni ezeket a helyzeteket, amikor a férfi a munkát választotta a család helyett, a kis rés, ami kettejük között nyílt, egy kicsit mindig nagyobbra nőtt, és Catriona félt túlságosan mélyen belenézni ebbe az űrbe, ami a házasságában tátongott.