Szökés az igaz szerelemmel

SZÖKÖTT MENYASSZONYOK

KÖNYV EGY

EBONY OATEN

Tartalomjegyzék

Szökés az igaz szerelemmel

Fejezet 1

Fejezet 1

Fejezet 2

Fejezet 3

Fejezet 4

Fejezet 5

Fejezet 6

Fejezet 7

Fejezet 8

Fejezet 9

Fejezet 10

Ebony Oatenről

Szökés az igaz szerelemmel

Eredeti cím: My True Love Fled With Me

Szerző: Ebony Oaten

Copyright © 2026 Ebony Oaten

Minden jog fenntartva. A mű bármely részének reprodukálása előzetes engedély nélkül tilos.

Snow Goat Publishing

PO Box 2160

Rangeview 3132

Victoria, Ausztrália

Szökés az igaz szerelemmel

Vasakarattal őrzi a faluja titkait. A férfi ellenséges arannyal érkezik — és túlságosan elbűvölő mosollyal. A régenskori Cornwallban mindkettő halálos lehet.

Caroline Penhurst termeszti Swain Cove legszebb tarlórépáit — és erre igen nyomós okai vannak. Az állandó éberség tartotta eddig biztonságban az embereit, és Caroline-nak esze ágában sincs hagyni, hogy egy jóképű idegen vörös zubbonyban mindent romba döntsön, amit védeni próbál. Amikor egy rejtélyes férfi előbotorkál a parti ködből, egyenesen a kertjébe — a libái által felzaklatva, gyanús kötésekbe burkolva, és egy vagyonnyi francia aranyérmével a birtokában — Caroline pontosan tudja, mit kell tennie: maga mellett tartani, éles kérdéseket feltenni, és egyetlen szavát sem elhinni.

A baj csak az, hogy Jonathan Gubbinsban őrjítően nehéz nem megbízni. Gyors észjárású, meleg tekintetű, és mesterien kerüli a válaszokat — olyan férfi, akinek titkai olyan mélyen rejtőznek, mint a cornwalli barlangok a part mentén. Caroline szívét egyszer már összetörte egy vörös zubbonyos férfi, és megesküdött, hogy soha többé nem lesz ilyen ostoba. Mégis, minél elszántabban próbálja leleplezni Jonathan valódi célját, annál inkább azon kapja magát, hogy reméli: a férfi mosolya talán őszinte. A rejtegetett csempészáru, a kódolt üzenetek és egy egész közösség biztonsága mellett Caroline nem engedheti meg, hogy a veszélyes vonzalom elhomályosítsa az ítélőképességét — még egyetlen pillanatra sem.

Vajon Caroline időben kideríti az igazságot a férfiról, akit a tenger sodort elé, mielőtt a szíve elárulja a népét — vagy Swain Cove eltemetett titkai mindent elvesznek tőle, amit szeret?

Fejezet 1

NEWCASTLE, ANGLIA

1813. december

Jégkések szabdalták a tiszteletreméltó Edith Bromley arcát, miközben belesietett a sötét éjszakába. Minden egyes lépéssel távolabb került Lammerton Halltól, és közelebb ahhoz, hogy kivívja a szabadságát.

A karjában egy utazótáskát cipelt, amelybe csak a legszükségesebb holmiját tömte bele. Olyasmiket, amik könnyen kézre estek — de korántsem mindent, amire valójában szüksége lehetett volna.

Ilyen a szökés természete: az embernek meg kell ragadnia az alkalmat, amikor kínálkozik. Márpedig az alig negyedórája kínálkozott. Akkor döntött úgy Edith, hogy összepakol, amit tud, és megszökik.

Sűrű felhők fojtották el a hold minden lehetséges fényét. A sötétség tökéletes feltételeket teremtett ahhoz, hogy észrevétlenül kiosonjon. Csakhogy ugyanígy azt is jócskán megnövelte, hogy teljesen rossz irányba induljon el.

Egyetlen vezetője a talpa alatt recsegő kagylózúzalék hangja volt az ösvényen; semmi sem világította meg az útját. Amíg a cipője ezt a hangot adta, tudta, hogy az ösvényen jár. Ha cuppogni kezdett volna, letért róla, és betévedt a kertekbe.

Egy gyors hátratekintés megmutatta neki Lammerton Hall ablakait, amelyek lágy aranyfénnyel ragyogtak. Aki nem ismerte a helyet, annak melegnek és hívogatónak tűnhetett.

Ő jobban tudta.

Az ónos eső és a szél újabb rohama arra csábította, hogy adja fel, és térjen vissza a kastély melegébe. Edith elhúzta az arcába tapadt nedves hajtincseket, és a füle mögé tűrte őket. Hideg borzongás futott végig a gerincén a döntéstől, hogy megszökik, amit egyáltalán nem a tél zimankója okozott. A zord időjárás nem fogja eltántorítani, nem akkor, amikor tudta, milyen vihar várna rá odabent, azok között a falak között, ha maradt volna.

Valtravers herceg szobáinak sarokablakaiból halvány fény szűrődött ki. Ilyen késő órán már aludnia kellett volna. Nos, ágyban bizonyára volt, de Edith jól tudta, hogy aludni egyáltalán nem alszik. És a legkevésbé sem egyedül, legalábbis az ablakokon táncoló árnyak erről árulkodtak.

Lehet, hogy fiatal volt, de nem ostoba. Edith nem várta, hogy a tervezett házassága szerelmi házasság legyen — legalábbis nem rögtön —, de azt igenis hitte, hogy leendő férje félrelépései ne már most kezdődjenek. Talán csak néhány hónap múlva. Esetleg egy évvel később. Milyen ostoba volt azt képzelni, hogy azelőtt ad egy esélyt a házasságuknak, mielőtt visszatérne kicsapongó szokásaihoz.

És milyen ostoba volt azt is hinni, hogy a szülei majd hallgatnak az érveire, amelyekkel a házasság ellen tiltakozott.

Mélyet sóhajtott. Ostoba remény volt a részéről, de igazán bízott benne, hogy leendő férjének ágyban folytatott mulatságai talán egyszerre csak egy partnerrel zajlanak majd.

És legalább annyi tisztesség lehetett volna benne, hogy nem viselkedik úgy, mint valami züllött, miközben Edith szülei is ugyanazon fedél alatt tartózkodnak!

A pokolba. Minden létező módon próbálta elérni, hogy az anyja megértse, ez az egész mennyire képtelen elrendezés lesz. A sok győzködése mindig ugyanabba a refrénbe fulladt: „Hercegné leszel!”

Nos, nem lesz belőle hercegné, mert Edith megesküdött rá, hogy az esküvőn nem lesz ott.

Ismét a sötétség felé fordult, és elindult abba az irányba, ahol reményei szerint az istállók álltak, és a lovak hangját leste.

Csörtetniük kellene, vagy legalább néhányszor nyeríteniük. Legnagyobb bosszúságára azonban rendületlenül csendben maradtak. Még csak egy-kettőnek sem kellett volna legalább horkantania egyet? Vagy teljesen rossz irányba ment, vagy az állatok odabent melegben és elégedetten álltak, és semmi okuk nem volt bármiféle zajt csapni.

Lámpást kellett volna magával hoznia, de ismét csak: ez alkalmi szökés volt, és nem maradt ideje beszerezni egyet.

Végül friss istállószag csapta meg az orrát. Az a friss, érett, ismerős illat összetéveszthetetlen volt. Az istállónak közvetlenül előtte kellett lennie.

Hirtelen élénk aranyfény jelent meg. Valaki kinyitott egy oldalsó félajtót, és magasan tartott egy lámpást.

Egy férfi mély és ismeretlen hangon odakiáltott: „Ki jár ott?”

Edith mozdulatlanná dermedt. Ha nem mozdul, nem fogják meglátni.

Visszatartotta a lélegzetét, és számolni kezdett, kétségbeesetten próbálva mozdulatlan maradni, miközben a szél jobbra-balra lökdöste.

„Látom ám magát” — kiáltotta a férfi.

A fenébe. Edith válla megrogyott.

„Vagy tán szobrocskát játszik?” — kiáltott újra.

Furcsa akcentusa volt, amilyenhez foghatót a kastély személyzetétől még nem hallott.

Ideje volt vakmerően kivágni magát. „Maradjon már csendben!” — mondta Edith. Kétségtelenül észrevették, de talán az istállófiú — mert csakis az lehetett — nem tudta, ki ő.

Eljátszhatta a szobalányt.

Vagy hogy eltévedt.

Vagy valami ilyesmit.

A férfi felkuncogott a válaszán, aztán ezt mondta: "Elhallgatok, ha bejön a melegbe. Nem fagyok ki itt egész éjjel."

Semmi értelme sem volt odakint maradni és megfagyni, úgyhogy akár be is mehetett az istállóba. Végül is ez volt a terve, mert az istállóban voltak a lovak, neki pedig lóra volt szüksége.

A lámpás fénye a száraz épület felé vezette.

A férfi kinyitotta az ajtó alsó felét, Edith pedig gyors léptekkel áthaladt a nyíláson. Egy pillanattal később a férfi mindkét ajtószárnyat becsukta mögöttük, ő pedig egy tágas istálló illatos belsejében találta magát. Megkönnyebbülés áradt szét benne — jó helyen járt.

Odabent legalább tíz fokkal melegebb volt. A kis megkönnyebbüléstől elernyedtek a vállai. Az épület közepén, egy szabadon hagyott részen szerény fatüzelésű kályha ontotta a meleget, ezért odasétált hozzá, és kinyújtotta a kezét, hogy felmelegedjen. Micsoda fényűzés!

Az istállófiú egy közeli kampóra akasztotta a lámpását. Most alkalma nyílt megnézni, kihez tartozik az a hang, amely olyan kitartóan ugratta. Fél fejjel magasabb volt nála; szélcibálta és ápolatlan. Mocskos, barnás benyomást keltett; a haja sötétebb volt a halványabb szemöldökénél, amely két egyenes vonalként ült a szeme fölött. Túl sötét volt ahhoz, hogy kivegye a szeme színét, nem mintha számított volna, és nem is volna szabad ilyesmit figyelnie. A ruházata merőben különbözött a Lammerton Hall háziszolgáinak egyenruhájától, így kertésznek vagy istállófiúnak látszott, ahogy sejtette is. Remény ébredt benne, hogy valóban nem tudja, ki ő. Ez nagyban megkönnyítené a terveit.

A legjobb esélye az volt, ha úgy beszél, mintha semmi szokatlan nem történne.

„Egy lóra és egy kocsira van szükség” – kezdte. „Őméltósága azt kívánja, hogy kora reggel útnak indulhasson.”

„Értem” – felelte a férfi, bár a legkisebb mozdulatot sem tette, hogy teljesítse az utasítást.

Ott állt, csípőre tett kézzel, és a leghatározottabban egyáltalán nem mozdult. Aztán gúnyos mosolyra húzódott a szája.

Egyáltalán nem figyelt rá. Nos, ezen nem kellett volna meglepődnie. A szülei sem figyeltek rá soha; miért tenne másként egy idegen?

„Nos?” – förmedt rá Edith. „Láss hozzá!” a szíve vadul verdesett, a feszültség perzselte a vállait.

„Nem úgy hangzik, mint aki idevalósi” – mondta, testtartásán szemernyit sem változtatva.

Ő sem hangzott annak. De ami ennél is fontosabb volt: miért nem teljesítette a parancsát? Csak nézte őt, mintha valami magyarázatot várna. „Nemrég … érkeztem, de ez nem tartozik magára. Őméltósága dühös lesz, ha a kocsija nem áll készen.”

„Teát?” – kérdezte.

„Micsodát?” – vágta rá.

Igazán hozzászokhatott volna már, hogy a férfiak nem hallgatnak rá, de ez még mindig képes volt meglepni.

„Teát. Úgy néz ki, elkelne magának egy meleg ital. Önthetek bele egy kis erőset is, ha kell.”

Micsoda kibírhatatlan ember! „Azért jöttem ide, hogy megbizonyosodjam róla, hogy—”

„– én meg nem hinném.” Nyugodtan, biztosan sorolta, és közben továbbra sem mozdult abból a csípőre tett kezű tartásból. Ahogy nőtt az önbizalma, úgy sűrűsödött a skótos hangsúlya is. „Mert látja, ha őméltóságának ló meg efféle kéne, kiküldene egy inast az utasításokkal, nem valami fiatal lányt, aki úgy szorongatja azt az utazótáskát, mintha mindjárt meg akarna szökni.”

Edith ledobta a táskáját, és ingerülten kifújta a levegőt.

Ideje volt taktikát váltani. „Nagyszerű, átment a próbán” – jelentette ki Edith. „Őméltóságának hűséges emberekre van szüksége, és én örömmel beszámolok erről, amikor legközelebb találkozunk.”

A férfi csak a fejét rázta.

A vállai hangtalan derültségtől emelkedtek meg. „Ugyan már, kisasszony. Azt hiszi, ma reggel születtem? Ha nem tudnám jobban, azt mondanám, maga az új menyasszony, aki rájött, mi folyik a Hallban, és most azt tervezi, hogy kereket old az esküvő elől.”

A fenébe, teljesen átlátott rajta.

„Nem számít.” Edith el akarta hagyni a birtokot. „Bármi megfelel, amivel eljuthatok innen, akár kocsi, akár csak egyetlen ló. Még az sem érdekel, fel van-e nyergelve vagy sem. Egyetlen perccel sem vagyok hajlandó tovább egy fedél alatt maradni azzal az aljas… mihaszna alakkal.” Újabb ingerült sóhaj szakadt fel belőle, immár nem törődve azzal, hogy a férfi helyesen kitalálta, kicsoda.

A másik még mindig nem mozdult.

Összeszorította a fogát, és bosszúsan széttárta a kezét. „Jól van! Fizetek.”

A férfi előrelépett egyet. „Mennyit?”

Most kezdett figyelni? Hamarabb is pénzt kellett volna ajánlania. Akkor talán már úton lenne.

„Többet, mint amennyit érne, hogy beáruljon őméltóságánál, de nem vesztegetem tovább az időmet. Vagy segít nekem ebben, vagy álljon el az utamból.”

A férfi megrázta a fejét, aztán hátralépett. Egy kézmozdulattal az egyik állásban álló ló felé intett. „Oldalnyerget akar majd, különben olyan kidörzsölődése lesz, hogy három napig nem ül le.”

„Hah!” Edith felkapott egy maréknyit a szoknyájából, és felemelte, hogy kivillantsa a lába alsó részét. Most rajta volt a sor, hogy kizökkenjen, amikor megpillantotta az alatta viselt nadrágot.

A férfi Széles vigyorra húzta a száját, szemmel láthatóan élvezve a meglepetést. „Úriembernek akarja kiadni magát?”

Edith megrázta a fejét. „Melegen akarok maradni, és lovaglás közben el akarom kerülni a kidörzsölődést. Nos, akkor csak egy ló lesz, vagy akad itt kocsi is, amit elvihetek?”

A férfi szívből felnevetett, de nem bántóan, és úgy sem tűnt, mintha rajta nevetne. Az viszont látszott rajta, hogy sajnálta, amit közölnie kellett. „Sajnos a kocsik mind a kerékgyártónál vannak, hogy rendbe hozzák őket az esküvői vendégeknek. Hadd tegyek takarót a lovakra, hogy ők ne fagyjanak halálra.”

Néhány perccel később már fel is nyergelte neki a lovat, egy csinos pej heréltet. Edith magasabbra húzta a szoknyáját, és a nadrág derekába tűrte, amitől az anyag nevetségesen felpúposodott. Az utazótáskájából elővett egy megviselt útiköpenyt, felvette, aztán körülnézett, mire léphetne rá, hogy fel tudjon szállni az állatra.

„Várjon csak” – mondta a férfi. „Előkészítem a másikat is.”

„Miért? Nekem csak egy ló kell” – mondta Edith.

„Bizony, az az enyém. Megyek magával.”

Edithnek ez egyáltalán nem tetszett. „Nincs szükségem kísérőre” – mondta. „Kitűnően lovagolok.”

„Abban biztos vagyok, de az imént említette a fizetséget, és És meg is fogom kapni. Szóval látja, elkísérem, míg meg nem kapom a pénzemet.”

Fejezet 1

Robbie Stewart lassú, felmérő pillantással nézett végig a hölgyön, a lábától a drága kalappal fedett fejének búbjáig. A szája sarka féloldalas mosolyra húzódott, amikor egy meghökkentően szemérmetlen gondolat váratlanul átvillant rajta. Ezek az angolok aztán tudnak ám kitűnő kancákat nevelni. Kár, hogy ennyire nem becsülik meg. Az a gondolat pedig, hogy egymagában vágtat el, teljes képtelenség volt. És nem csak a pénz miatt.

Most is átvehette volna a fizetségét, és soha többé nem látta volna. De egy magányos nőnek Anglia ezen a vidékén semmi esélye nem volt.

Robbie nem dolgozott régóta a Lammerton Hallban. Mindent egybevetve, az ő hiányát aligha vették volna észre.

Az övét igen. Meg a lovakét is. Gondoskodnia kellett róla, hogy épségben megszökjön, és semmi baja ne essen. Erre csak egyetlen mód volt: vele kellett utaznia.

Alig tudott tisztán gondolkodni, de egy dolgot biztosan tudott: ha megteszi, amit a lány kér, lótolvajnak bélyegzik.

És ha elkapják, ezért felakasztják.

Vagyis arról kellett gondoskodnia, hogy soha ne kapják el.

A feldúlt hölgy ránézett, és azt mondta:

„Most azonnal kifizethetem. Aztán hagyjon békén.”

Megrázta a fejét.

„Ha nem bánja, eléggé kedvelem Cinnamont. Ha magával történik valami, az az ön baja, de nagyon nem szeretném, ha baja esne a lónak.”

Valószínűleg jobb is, hogy nem volt régóta a Lammerton Hallban; még nem nőtt annyira a szívéhez a hely, hogy hiányozzék. Bár a lovak hiányoznának neki. Kedves jószágok voltak.

A hölgy összeszorította a fogát.

„Rendben. Mehetünk végre?”

Jókat derült magában, hogy ennyire zavarba jött. Olyan csinos volt az a kipirult arca! Mindent egybevetve az lesz a legjobb, ha egyelőre belemegy a játékba — és átveszi a fizetségét —, amíg alkalma nem nyílik rá, hogy a nagy értékű jószágot sértetlenül hazavigye, mielőtt bárki észrevenné az eltűnését.

Sóhajtva elfogadta a bolond küldetést, amibe most belekeveredett.

„Csak rajta, induljunk” — mondta, és könnyed mozdulattal felült a saját lovára, készen az indulásra.

Azt állította, kitűnő lovasnő, ám pillanatnyilag azzal is küszködött, hogy a lábát a kengyelbe tegye.

Nem nevetett. Egyáltalán nem nevetett. Ehelyett lecsúszott a lováról, egy szelíd kancáról, amelyet Magistrate-nek hívtak, és odament a lányhoz. A lány megrázta a fejét, nagyot sóhajtott, aztán a zsebébe nyúlt, és előhalászott neki egy shillinget. Ő zsebre tette, majd összekulcsolta a kezét, hogy a lány felléphessen rá és nyeregbe szállhasson.

Nemsokára kivezette a lovakat az istállóból, jutalmul pedig kemény ónos eső csapódott az arcába. Újra felült Magistrate-re, és szorosabbra húzta a kabátját a vállán.

Hosszú, hideg, nyomorúságos éjszakának ígérkezett.

Röviden elgondolkodott rajta, hogy magával vigye a lámpást. Könnyebbé tenné az utazást, de azt is jelentené, hogy mások megláthatják őket az éjszakában. Bár ugyan ki más lenne odakint ezeken az utakon ilyen förtelmes időben, ha nem mihaszna csavargók?

Keservesen hideg volt a lovon ülni. Robbie szörnyen érezte magát, amiért Cinnamont és Magistrate-et ilyen éjjelen vitte ki. De vagy elkíséri a hölgyet ezen az őrült kalandon, vagy attól retteghet, hogy a lány nyomorultan odavész, és Cinnamont is magával rántja.