Cal Newport

Elmélyült munka

Hogyan érhetünk el sikereket
összpontosítással
egy szétszórt világban?

részlet

A fordítás alapja:
Cal Newport: Deep Work – Rules for Focused Success in a Distracted World

Copyright © Cal Newport, 2016
This edition published by arrangement with Grand Central Publishing, New York, New York, USA.
All rights reserved.

Fordította: © Garamvölgyi Andrea, 2021

Szerkesztette: Mandl Orsolya
Borítóterv: Kovács Péter

HVG Könyvek, Budapest, 2022
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Dufka Hajnalka

ISBN 978 963 565 283 9

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter
www.hvgkonyvek.hu

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Tartalom

Bevezetés

I. Elméleti háttér

1. Az elmélyült munka értékes

2. Az elmélyült munka ritka

3. Az elmélyült munkának van értelme

II. Szabályok

4. Első szabály: Dolgozzunk elmélyülten!

5. Második szabály: Éljen az unalom!

6. Harmadik szabály: Lépjünk ki a közösségi médiából!

7. Negyedik szabály: Le a felszínességgel!

Következtetés

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Bevezetés

A svájci Sankt Gallen kantonban, a Zürichi-tó északi partján fekszik egy kis falu, Bollingen. Carl G. Jung pszichiáternek 1922-ben erre a helyre esett a választása – itt kezdte megépíteni a pihenőházát. Eleinte beérte egy egyszerű, kétszintes kőházzal, amelyet Turmnak (toronynak) nevezett el. Majd, miután visszatért indiai útjáról – ahol azt látta, bevett szokás meditációs szobát építeni az otthonokhoz –, kibővítette az épületet egy dolgozószobával. „Az elkülönített helyiség az egyedüllétet jelenti számomra – mondta erről Jung. – A kulcsa mindig nálam van; senki oda be nem léphet, hacsak nem az én külön engedélyemmel.”1

Mason Currey újságíró Daily Rituals: How Artists Work (Napi rituálék: Hogyan dolgoznak a művészek?)2 című könyvében a legkülönbözőbb forrásokból válogatva igyekezett rekonstruálni a pszichiáter napi rutinját – a toronyban töltött munkanapjait. Currey beszámolója szerint Jung reggel hétkor kelt, és egy kiadós reggeli után két teljes órát töltött zavartalan írással a dolgozójában. Délutánonként többek között gyakran meditált, vagy hosszú sétákat tett a környező vidéken. A toronyban nem volt áram, így amikor esteledni kezdett, a fényt olajlámpák, a meleget kandallók adták. Jung rendszerint este tízkor tért nyugovóra. „Kezdettől fogva roppant erősen kötött a toronyhoz a nyugalom és megújulás érzése”3 – írta erről.

Bár könnyen hihetnénk, hogy a bollingeni torony csak egy nyaraló volt, de ha Jung pályafutásának kontextusában vizsgáljuk az itt töltött időt, máris egyértelműen látszik, hogy a tóparti ház nem azért épült, hogy oda meneküljön a munka elől. Amikor Jung megvásárolta a telket 1922-ben, nem engedhette meg magának, hogy nyaralni menjen. Alig egy évvel azelőtt, 1921-ben jelent meg Lélektani típusok (Psychologische Typen)4 című korszakalkotó könyve, amely végleg megszilárdított sok régóta formálódó különbséget saját gondolkodása és egykori barátja, mentora, Sigmund Freud elképzelései között. Az 1920-as években merész lépés volt szembehelyezkedni Freuddal. Azért, hogy a könyvében leírtakat alátámassza, Jungnak résen kellett lennie, meggyőző cikkek és könyvek egész sorát kellett még megírnia, hogy azok további alapot adjanak a végül analitikus pszichológiának elnevezett, új irányzatának.

Az előadások és a praxisa bőven ellátta munkával Zürichben – ez nyilvánvaló. De őt önmagában nem elégítette ki, hogy kellőképp elfoglalt. Elsősorban az volt a célja, hogy alapjaiban változzon meg a tudattalannal kapcsolatos felfogásunk, és ez a cél mélyebb, alaposabb gondolkodást igényelt, mint amilyet a rohanó városi életmódja lehetővé tett volna. Jung tehát egyáltalán nem azért vonult vissza Bollingenbe, hogy elmenekülhessen a szakmai élete elől, hanem sokkal inkább azért, hogy előrébb léphessen benne.

Carl G. Jung a 20. század egyik legnagyobb hatású gondolkodója lett. Ezt a sikert végül számos különféle tényezőnek köszönhette. Ebben a könyvben azonban egyetlen készségére figyelünk – amelynek elkötelezett híve lett, és amely szinte bizonyosan kulcsszerepet játszott az eredményeiben –, ez pedig az:

Elmélyült munka: Amikor a zavartalan összpontosítás állapotában végzünk olyan szakmai tevékenységet, amely a kognitív képességeink határát feszegeti. Az ilyen jellegű munkavégzés új értéket teremt, javítja a szakmai képességeinket, és nehezen megismételhető.

Elmélyült munkára van szükség ahhoz, hogy jelenlegi szellemi kapacitásainkból az utolsó cseppig ki tudjunk nyerni minden értéket. A pszichológia és az idegtudomány több évtizedes kutatásainak hála ma már tudjuk, hogy az elmélyült munkát kísérő szellemi terhelés is szükséges a képességeink fejlesztéséhez. Más szóval, az elmélyült munka pontosan az a fajta erőfeszítés, amely nélkül képtelenség volt kitűnni az olyan, szellemileg megterhelő területeken, mint amilyen a 20. század eleji elméleti pszichiátria volt.

Az „elmélyült munka” – avagy „deep work” – kifejezés a sajátom, ilyesmit Carl G. Jung sosem használt volna, ám ebben az időszakban a cselekedetei olyan embert tükröztek, aki értette ezt az alapkoncepciót. Jung egy kőtornyot épített magának az erdőben, ezzel lehetővé tette szakmai életében az elmélyült munkát – azt, ami nem kevés időt, energiát és pénzt igényelt. És ami el is vonta sürgetőbb elfoglaltságaitól. Ahogy Mason Currey írja, Jung rendszeres bollingeni utazásai miatt kevesebb időt tudott a klinikai feladataira fordítani, és megjegyzi: „Bár sok páciense volt, akik számítottak rá, Jung nem szégyellt elvonulni.”5 Noha nagy terhet jelentett számára, hogy előtérbe helyezte az elmélyült munkát, ez nélkülözhetetlen volt ahhoz, hogy elérje kitűzött célját: megváltoztassa a világot.6

Ami azt illeti, ha tanulmányozzuk akár a rég-, akár a közelmúlt befolyásos személyiségeinek életét, azt látjuk, hogy egyik közös vonásuk épp az elmélyült munka iránti elkötelezettség. Michel de Montaigne, a 16. századi esszéíró például – mintegy Jung elődjeként – a magánkönyvtárában dolgozott, amelyet a francia kastélya kőfalait őrző déli toronyba építtetett; míg Mark Twain a Tom Sawyer kalandjai (The Adventures of Tom Sawyer)7 nagy részét a New York-i Quarry Farmon, a fészerben írta, ahol a nyarakat töltötte. Twain „dolgozószobája” annyira messze esett a főépülettől, hogy a családja kürtszóval hívta az írót az étkezésekhez.

Továbbhaladva a történelemben, elérkezünk a forgatókönyvíró és rendező Woody Allenhez. Az 1969 és 2013 között eltelt negyvennégy év alatt Woody Allen negyvennégy filmet írt és rendezett, amelyekért összesen huszonhárom Oscar-jelölést kapott. Ez ám az abszurd művészi termelékenység. Ez idő alatt Allennek soha nem volt számítógépe, minden írását egy német Olympia SM3 kézi írógépen alkotta meg – mindennemű elektronikus zavaró tényezőtől elszigetelten. Allen példáját követi – és szintén elutasítja a számítógépeket – Peter Higgs elméleti fizikus, aki olyan elszigeteltségben dolgozik, hogy az újságírók sem találták meg a bejelentést követően, miszerint Nobel-díjat nyert. J. K. Rowling viszont használ számítógépet, de közismert, hogy a Harry Potter-regények megírása idején távol tartotta magát a közösségi médiától – noha ez az időszak épp egybeesett a technológia felfutásával, és használata igen elterjedt a médiaszereplők körében. Rowling stábja végül 2009 őszén nyitott Twitter-fiókot az írónő nevében, amikor az Átmeneti üresedés (The Casual Vacancy)8 című könyvén dolgozott. Ám Rowling az első másfél évben egyetlen tweetet írt csupán: „Ez tényleg én vagyok, de attól tartok, nem gyakran fogtok hallani felőlem, mivel jelenleg a tollat és a papírt részesítem előnyben.”

Az elmélyült munka természetesen nem csupán a történelmi alakok vagy technofóbiások sajátja. Köztudott például, hogy Bill Gates, még a Microsoft elnök-vezérigazgatójaként, évente kétszer „gondolkodóheteket” („Think Weeks”) tartott – ilyenkor elszigetelte magát a külvilágtól (gyakran épp egy tóparti nyaralóban), és nem csinált mást, csak olvasott és nagyokat gondolkodott. Egy ilyen gondolkodóhéten írta meg 1995-ben híres „Internet Tidal Wave” (Internetes szökőár) című feljegyzését, amely a Microsoft figyelmét a Netscape Communications nevű feltörekvő vállalatra irányította. És ott van még Neal Stephenson is, az elismert cyberpunk szerző, aki nagyban hozzájárult az internet korszakáról alkotott közkeletű felfogásunk kialakulásához, és akit, ironikus módon, elektronikus úton szinte lehetetlen elérni – a honlapján nem találunk e-mail-címet, csak egy esszét arról, miért használja szándékosan rosszul a közösségi médiát. Egyszer így magyarázta, miért mellőzi ezt a világot: „Ha úgy szervezem az életemet, hogy sok, egymást követő, hosszú és megszakítás nélküli időegységhez jussak, akkor regényeket tudok írni. [Ha ehelyett sokszor félbeszakítanak, megzavarnak] mit kapok cserébe? Egy regény helyett, amely még sokáig fennmarad az utókornak, […] írok egy csomó e-mail-üzenetet, amelyeket csak az egyes címzettek kapnak meg.”9

Azért fontos kiemelni, hogy a befolyásos emberek körében ennyire elterjedt az elmélyült munka, mert ez bizony szöges ellentéte annak, ahogyan modern világunk tudásmunkásai dolgoznak – körükben egyre inkább feledésbe merül, milyen értéke van az elmélyülésnek.

Ennek oka pedig köztudottan az online kommunikációs eszközökben keresendő. Ez egy tág kategória, beletartoznak az olyan kommunikációs szolgáltatások, mint az e-mail és az sms, az olyan közösségimédia-hálózatok, mint a Twitter és a Facebook, valamint az infotainment (szórakoztatva informáló) oldalak – a BuzzFeed, a Reddit és társaik – csillogó kavalkádja. Ezeknek az eszközöknek a térhódítása és – az okostelefonok és a hálózatra kapcsolt irodai számítógépek révén – állandó elérhetősége miatt a tudásmunkások figyelme szétforgácsolódott. Egy 2012-es McKinsey-tanulmány szerint az átlagos tudásmunkás a munkahét több mint 60 százalékát tölti elektronikus kommunikációval és internetes kereséssel, sőt a munkaideje közel 30 százalékát csak e-mailek olvasására és megválaszolására fordítja.10

A szétaprózódott figyelem pedig nem ad teret az elmélyült munkának – ahhoz ugyanis hosszas, megszakítás nélküli gondolkodás szükséges. Ugyanakkor a modern tudásmunkások nem is lustálkodnak. Ami azt illeti, saját bevallásuk szerint elfoglaltabbak, mint korábban bármikor. Mi magyarázza ezt az ellentmondást? Sok mindenre magyarázatot adhat egy másik típusú munkavégzés, amely az elmélyült munka fogalmának ellentétpárja:

Felszínes munka: Amikor szellemileg nem megterhelő, logisztikai jellegű feladatot végzünk – gyakran úgy, hogy közben valami más eltereli a figyelmünket. Az ilyen jellegű munkavégzés általában nem teremt sok új értéket, és könnyen megismételhető.

Más szóval, az online kommunikációs eszközök korában a tudásmunkások az elmélyült munkát egyre inkább annak felszínes alternatívájával helyettesítik – állandóan e-maileket küldenek és fogadnak, mint holmi két lábon járó hálózati routerek, és közben gyakran tartanak szüneteket, mert kellenek a figyelemelterelő ingeradagok. A nagyobb feladatok – például egy új üzleti stratégia kialakítása vagy egy fontos pályázat megírása –, amelyeknek javára válna az elmélyült gondolkodás, rövid, felszínes szakaszokra töredeznek szét, az eredmény pedig gyengébb minőség.

Tovább rontja az elmélyült munka esélyét, hogy – egyre több bizonyíték tanúsága szerint – ez az elmozdulás a felszínes munka irányába nem olyan döntés, amely könnyen visszafordítható lenne. Ha kellő időt töltünk a pörgős felszínesség állapotában, attól tartósan csökkenni fog az elmélyült munkára való képességünk. „Úgy tűnik, hogy az internet hatására apránként elveszítem az összpontosításra és szemlélődésre való képességem – vallotta be Nicholas Carr újságíró sokat idézett, 2008-as Atlantic-cikkében. – [És] ezzel nem csak én vagyok így.”11 Carr komplett könyvvé bővítette ezt a gondolatot – ebből született meg a Hogyan változtatja meg agyunkat az internet? – A sekélyesek kora (The Shallows: What the Internet is Doing to Our Brains) –, amely még a Pulitzer-díj döntőjébe is bejutott. A kötet megírásához Carrnak – találóan – ki kellett költöznie egy erdei faházba, és kényszerítenie kellett magát, hogy megszakítsa a kapcsolatot a külvilággal.12

Nem új keletű gondolat, hogy az online kommunikációs eszközök az elmélyülésből a felszínesség felé taszítanak bennünket, ha munkavégzésről van szó. A Hogyan változtatja meg agyunkat az internet? csak az első volt a közelmúltban megjelent könyvek sorában, amelyek az internet agyunkra és munkavégzési szokásainkra gyakorolt hatását vizsgálták. Követte még többek között William Powerstől a Hamlet’s BlackBerry: Building a Good Life in the Digital Age (Hamlet BlackBerryje: Így teremtsünk jó életet a digitális korban),13 John Freemantől a The Tyranny of E-mail: The Four-Thousand-Year Journey to Your Inbox (Az e-mail rémuralma: Négyezer éves utazás a bejövő leveleink postafiókjáig14 és Alex Soojung-Kim Pangtól a The Distraction Addiction: Getting the Information You Need and the Communication You Want, Without Enraging Your Family, Annoying Your Colleagues, and Destroying Your Soul (A figyelemelterelés-függőség: A szükséges információ és kívánt kommunikáció megszerzése anélkül, hogy feldühítenénk a családunkat, bosszantanánk a kollégáinkat, és elpusztítanánk a lelkünket).15 E könyvek szerzői többé-kevésbé egyetértenek abban, hogy a modern kommunikáció eszközei elvonják a figyelmünket a megszakítás nélküli összpontosítást igénylő munkától, és egyúttal rontják a koncentrálóképességünket.

Így, mivel számos bizonyíték rendelkezésre áll, ebben a könyvben nem tervezek több időt tölteni azzal, hogy megpróbáljam alátámasztani ezt a gondolatot. Leszögezhetjük, hogy az online kommunikáció eszközei negatívan hatnak az elmélyült munkára. És kerülök minden olyan, nagyszabású érvelést is, miszerint ennek az eltolódásnak hosszú távon súlyos társadalmi következményei lesznek, mivel az ilyen érvek jellemzően áthidalhatatlan szakadékokat képeznek. E vitában az egyik oldalon a technoszkeptikusok állnak, mint Jaron Lanier és John Freeman, akik azt gyanítják, hogy sok ilyen eszköz, legalábbis jelenlegi állapotában, károsítja a társadalmat; míg a másik oldalon a technooptimisták sorakoznak, például Clive Thompson, akik azzal érvelnek, hogy ezek az eszközök biztosan megváltoztatják a társadalmat, de úgy, hogy azzal mind jobban járunk. Lehet, hogy például a Google rontja a memóriánkat, de többé nincs is szükségünk jó memóriára, hiszen egy pillanat alatt megkereshetünk bármit, amit csak tudni szeretnénk.

Ebben a filozófiai vitában én nem foglalok állást. Érdeklődésem e kérdésben inkább egy sokkal pragmatikusabb és egyénre szabottabb tézis felé fordul: a munkakultúránk a felszínesség felé mozdul, és ez (filozófiailag akár jónak, akár rossznak tartjuk) hatalmas gazdasági és személyes lehetőséget kínálhat azon kevesek számára, akik felismerik, micsoda potenciál van abban, ha ellenállnak ennek a trendnek, és az elmélyülést részesítik előnyben. Ezzel a lehetőséggel élt, nem is olyan rég, egy unatkozó, fiatal virginiai tanácsadó is, bizonyos Jason Benn.

Sokféleképp ráébredhet az ember, hogy jelen gazdaságunkban nem számít értékesnek. Jason Benn akkor tanulta meg a leckét, amikor pénzügyi tanácsadóként kezdett dolgozni, és rövid idő után rájött, hogy a munkaköri feladatainak túlnyomó többsége automatizálható egy „összetákolt” Excel-szkript segítségével.

A cég, amelynek Benn dolgozott, összetett ügyletekben részt vevő bankok számára készített jelentéseket. („Ez pont annyira volt érdekes, mint amilyennek hangzik” – viccelődött Benn az egyik interjúnk során.) A jelentések elkészítéséhez hosszú órákon át kellett kézzel módosítani az adatokat egy sor Excel-táblában. Amikor Benn munkába állt, számára a folyamatnak ez a szakasza jelentésenként akár hat órán át is eltartott (a cég leghatékonyabb veteránjai körülbelül feleennyi idő alatt végeztek). Benn ezt nem tudta elfogadni.

„Ahogyan nekem megtanították, úgy ez a folyamat nehézkesnek és igen kézimunka-igényesnek tűnt” – mesélte Benn. Tudta, hogy az Excelnek van egy makrónak nevezett funkciója, amely lehetővé teszi a gyakori feladatok automatizálását. Benn beleásta magát a témába, és hamarosan összeállított egy új munkalapot, abba bekötött egy sor ilyen makrót, amelyekkel a hatórás folyamatot lényegében egyetlen gombnyomással helyettesíteni lehetett. Így alig egy órára tudta csökkenteni a jelentéskészítés teljes folyamatát, amely eredetileg egy egész munkanapot igénybe vett.

Benn okos fickó. Elit egyetemen (a Virginiai Egyetemen) szerzett közgazdasági diplomát, és mint sok más fiatalnak az ő helyzetében, neki is ambiciózus karrierálmai voltak. Nem kellett sok idő, hogy rájöjjön, ezek az ambíciók mindaddig meghiúsulnak, amíg az ő legfőbb szakmai képességeit egy Excel-makróban össze lehet sűríteni. Így Benn arra jutott, hogy értékesebbé kell válnia a világ számára. Egy kutatással töltött időszak után ezzel a konklúzióval állt elő: közölte a családjával, hogy felmond, nem lesz többé humán táblázatkezelő, inkább számítógépes programozónak áll. Ahogy azonban az ilyen nagyszabású terveknél gyakran előfordul, akadt egy bökkenő: Jason Benn-nek fogalma sem volt arról, hogyan kell programozni.

Programtervező informatikusként megerősíthetem, ami talán egyébként is nyilvánvaló: a számítógép-programozás nehéz munka. A legtöbb új fejlesztő négyéves egyetemi képzésen sajátítja el az alapokat, mielőtt először munkába áll – és még így is kemény verseny folyik a legjobb helyekért. Jason Benn-nek nem volt ennyi ideje. Az Excel hozta megvilágosodás után felmondott a pénzügyi vállalatnál, és hazaköltözött, hogy felkészüljön a következő lépésre. Annak örültek a szülei, hogy van terve, annak viszont már kevésbé, hogy ez a hazaköltözés akár hosszabb távra is szólhat. Benn-nek ki kellett tanulnia egy nehéz szakmát, méghozzá gyorsan.

Itt Benn ugyanabba a problémába futott bele, amely sok tudásmunkást visszatart attól, hogy dinamikusabban felívelő karrierpályára lépjen. Ahhoz, hogy elsajátítsunk valamilyen, a számítógépes programozáshoz hasonló, komplex témát, intenzíven és megszakítás nélkül kell összpontosítanunk szellemileg megterhelő információkra – olyasfajta koncentrációt igényel ez, amely Carl G. Jungot a Zürichi-tavat övező erdőkbe űzte. Más szóval, ez a feladat igazi elmélyült munkát kíván. A legtöbb tudásmunkás azonban, ahogyan azt fentebb kifejtettem, elvesztette az elmélyült munkára való képességét. Benn sem volt kivétel ez alól.

„Folyton felmentem az internetre, megnéztem, kaptam-e e-mailt; nem tudtam megállni; egyfajta kényszer volt” – így jellemezte a felmondását megelőző időszakot. Azért, hogy érzékeltesse, mennyire nehezen tudott elmélyülni a munkában, mesélt nekem egy megbízásról, amelyet egyszer a cég egyik vezetőjétől kapott. „Azt akarták, hogy írjak üzleti tervet” – magyarázta. Benn nem tudta, hogyan kell üzleti tervet írni, ezért úgy döntött, megkeres és elolvas öt különböző, már létező tervet, majd összeveti őket, hogy megértse, mi kell ehhez. Az ötlet jó volt, de Benn-nek akadt egy kis gondja: „Nem tudtam koncentrálni.” Voltak olyan napok ebben az időszakban – ma már beismeri –, amikor szinte minden percet („az idő 98 százalékát”) a neten szörfözéssel töltötte. Az üzletiterv-projekt – amely esélyt adott volna arra, hogy már karrierje elején kitűnjön a társai közül – teljesen elsikkadt.

Mire felmondott, Benn már tisztában volt azzal, hogy nehézségei vannak az elmélyült munkával. Ezért amikor újra a tanulásnak szentelte magát, tudta, hogy a programozás mellett azt is meg kell tanítania az elméjének, hogyan kell belemélyedni a munkába. Módszere drasztikus, de hatékony volt: „Bezárkóztam egy szobába, ahol nem volt számítógép – csak tankönyvek, füzetek és egy szövegkiemelő.” Aláhúzogatta a tudnivalókat a számítógépes programozásról szóló tankönyvekben, az információkat átírta jegyzetkártyákra, majd fennhangon bebiflázta őket. Ezek az elektronikus zavaró tényezőktől mentes időszakok eleinte próbára tették, de Benn nem hagyott magának más lehetőséget: meg kellett tanulnia ezt a tananyagot, és ő tett róla, hogy semmi se legyen körülötte, ami elvonja a figyelmét. Idővel azonban egyre jobban tudott összpontosítani, és végül eljutott arra a pontra, amikor már rendszeresen legalább napi öt órát töltött a szobában, és zavartalanul koncentrált ennek a nehéz új tudásnak az elsajátítására. „Valószínűleg körülbelül tizennyolc könyvet olvastam el a témában, mire végeztem” – emlékszik vissza.

Két hónapnyi magányos tanulás után Benn részt vett a hírhedten nehéz Dev Bootcampen: egy heti százórás gyorstalpaló tanfolyamon a webes alkalmazások programozásáról. (Miközben a képzésről gyűjtött információkat, Benn talált egy Princetonon doktorált hallgatót, aki azt mondta, a Dev volt élete „legnehezebb feladata”.) Ám Benn egyrészt felkészült volt, másrészt tökéletesítette az elmélyült munkára való képességét – e két tényezőnek köszönhetően kiválóan teljesített. „Vannak, akik felkészületlenül érkeznek – mondta. – Nem tudnak koncentrálni. Nem tudnak gyorsan tanulni.” A Benn-nel együtt induló diákoknak csak a fele fejezte be időben a programot. Ő viszont nemcsak hogy sikeresen elvégezte a képzést, de osztálya legjobb tanulója lett.

Az elmélyült munka kifizetődött. Benn hamarosan fejlesztői állást kapott egy San Franciscó-i IT-startupnál, amely 25 millió dolláros kockázatitőke-finanszírozással és válogatott alkalmazottakkal büszkélkedhetett. Alig fél évvel korábban, amikor kilépett a pénzügyi cégtől, Benn évi 40 ezer dollárt keresett. Új munkahelyén, számítógépes fejlesztőként, évi 100 ezer dollár fizetést kapott – és ez az összeg a Szilícium-völgy munkaerőpiacán lényegében korlátlanul nőhet tovább, a tudásszintjével együtt.

Amikor legutóbb beszéltem Benn-nel, remekül érezte magát új pozíciójában. Az elmélyült munka újdonsült híveként az irodával szemben bérelt lakást, hogy már korán reggel bent lehessen, és zavartalanul dolgozhasson, mielőtt megérkeznek a munkatársai. „Jó napjaimon akár négy órát is tudok fókuszáltan dolgozni a napi első megbeszélés előtt – számolt be nekem. – Aztán talán még három-négy órát délután. És ilyenkor tényleg »koncentrálok«: nincs e-mail, nincs Hacker News [a techesek körében népszerű weboldal], csak a programozás.” Ahhoz képest, hogy saját bevallása szerint a régi munkahelyén néha a munkaideje 98 százalékában csak netezett, Jason Benn átalakulása egyszerűen elképesztő.

Jason Benn története rávilágít egy fontos tanulságra: az elmélyült munka nem holmi nosztalgikus szenvedély, amely csak az írók és a 20. század eleji filozófusok sajátja. Ez egy olyan képesség, amely ma is komoly értékkel bír.

Az értékességének két oka van. Az első a tanulással kapcsolatos. Információs gazdaságunk a gyorsan változó, komplex rendszerektől függ. A Benn által tanult számítógépes nyelvek némelyike például tíz évvel ezelőtt még nem is létezett, tíz év múlva pedig valószínűleg már elavult lesz. Hasonlóképpen, aki az 1990-es években marketinges területen kezdett el dolgozni, valószínűleg nem is sejtette, hogy ma már a digitális analitikát kell majd elsajátítania. Tehát ha értékes munkaerők szeretnénk maradni e gazdaságban, abban kell profivá válnunk, hogyan lehet bonyolult dolgokat gyorsan megtanulni. Ez a feladat pedig elmélyült munkát igényel. Aki ezt nem tanulja ki, az a technológia fejlődésével valószínűleg lemarad.

A második ok, amiért az elmélyült munka értékes, az az, hogy a digitális hálózatok forradalmának hatásai kétélű fegyvernek bizonyulnak. Ha létre tudunk hozni valami igazán hasznosat, akkor azzal egy lényegében korlátlanul növekvő közönséget (például munkaadókat vagy ügyfeleket) érhetünk el – és ez megsokszorozza a sikerünket. Másrészt, ha az, amit létrehozunk, középszerű, akkor bajban vagyunk, mert a közönségünk nagyon könnyen találhat magának jobb alternatívát az interneten. Legyen az ember számítógépes programozó, író, marketinges, tanácsadó vagy vállalkozó, hasonló helyzetbe kerül, mint Jung, amikor megpróbálta lekörözni Freudot, vagy mint Jason Benn, amikor igyekezett megállni a helyét egy menő startupnál: a sikerhez a lehető legjobban kell teljesítenünk – és ez a feladat elmélyülést igényel.

A mai világban egyre nagyobb szükség van az elmélyült munkára – és ez bizony újdonság. Az ipargazdaságban csupán egy szűk osztály – a szakmunkások és a szakemberek – számára volt létfontosságú az elmélyült munka, a többi munkás jól boldogult anélkül is, hogy valaha megtanult volna lankadatlanul – a figyelme elterelődése nélkül – összpontosítani. Azért kapták a fizetésüket, hogy gépeket bütyköljenek – és akkor sem sok minden változott a napi munkavégzésükben, ha évtizedekig csinálták ugyanazt. De ránk köszöntött az információs gazdaság, a munkavállalók egyre nagyobb hányada lesz tudásmunkás, és az elmélyült munka kulcsfontosságú valutává válik – még ha ezt a tényt a többség egyelőre nem is ismerte fel.

Az elmélyült munka nem régimódi készség, amely lassan végleg aktualitását veszti. Sokkal inkább egy létfontosságú képesség mindazok számára, akik szeretnének előretörni információs gazdaságunk globális versenypiacán, amely bizony rendre megrágja és kiköpi azokat, akik nem tudnak a saját lábukon megállni. Az igazi jutalom nem azoknak jár, akik szívesen facebookoznak (ez egy felszínes, könnyen megismételhető feladat), hanem azoknak, akik szívesen építenek a Facebook és társai működtetéséhez szükséges, innovatív elosztott rendszereket (ez egy kifejezetten elmélyült munkát igénylő, nehezen megismételhető feladat). Az elmélyült munka annyira fontos, hogy – Eric Barker üzleti szakíró szavaival élve – ezt tekinthetjük „a 21. század szuperképességének”.16

Eddig két gondolatmenetet láttunk – az egyik szerint az elmélyült munka egyre nagyobb hiánycikk, a másik szerint egyre nagyobb érték –, e kettő elegyéből pedig megszülethet a gondolat, amely alapot ad mindahhoz, ami ebben a könyvben szerepel. Ez pedig:

Az elmélyült munka hipotézise: Az elmélyült munkára való képesség egyre ritkább, éppen most, amikor egyre értékesebbé válik a gazdaságunkban. Következésképp, azon kevesek fognak a leginkább boldogulni, akik fejlesztik ezt a képességüket, majd erre alapozzák a szakmai életüket.

E könyvnek két célja van, és egy-egy részt szenteltem mindkettőnek. Az I. rész célja, hogy bebizonyítsam, az elmélyült munka hipotézise igaz. A II. rész célja, hogy megtanítsam, hogyan fordíthatjuk ezt a tényt a saját hasznunkra azáltal, hogy úgy trenírozzuk az agyunkat, és úgy alakítjuk át a munkavégzési szokásainkat, hogy azzal az elmélyült munkát helyezzük szakmai életünk középpontjába. Mielőtt azonban belemerülnék a részletekbe, még lássuk, hogyan lettem ilyen elkötelezett híve az elmélyült munkának.

Az elmúlt évtizedet az összpontosítási képességem fejlesztésével töltöttem – főleg azt gyakoroltam, hogyan lehet nehéz dolgokra összpontosítani. Ahhoz, hogy megértsük érdeklődésem eredetét, tudni kell, hogy elméleti programtervező informatikus vagyok, aki a doktori képzését az MIT (Massachusetts Institute of Technology – Massachusettsi Műszaki Egyetem) híres Theory of Computation (számításelméleti) csoportjában végezte – olyan szakmai környezetben, ahol a koncentráció képessége kulcsfontosságú szakmai készségnek számít.

Ezekben az években egy MacArthur „zseniösztöndíj”-nyertes professzorral osztoztam a folyosó végén lévő hallgatói irodán, akit hamarabb felvettek az MIT-re, mint hogy legálisan ihatott volna alkoholt (vagyis betöltötte volna a 21-et). Gyakran ott találtam ezt a bizonyos elméleti szakembert a közösségi helyiségben – többnyire csak ült, és bámulta a jelöléseket a táblán, miközben a köré sereglett vendégkutatók is csak csendben ültek és bámultak. Ez akár órákig is eltarthatott. Elmentem ebédelni; visszajöttem, és ők még mindig csak bámultak. Ezt a bizonyos professzort nehéz elérni. Nincs fent a Twitteren, és akit nem ismer személyesen, annak aligha válaszol az e-mailjére. Tavaly tizenhat tanulmányt publikált.

Ez a fajta intenzív összpontosítás hatotta át a légkört diákéveim alatt. Nem meglepő, hogy hamarosan bennem is hasonló elkötelezettség alakult ki az elmélyülés iránt. Mind a barátaim, mind a könyveim körül szorgoskodó sajtósok bosszúságára sosem volt Facebook- vagy Twitter-fiókom, és a blogomon kívül semmiféle formában nem voltam jelen a közösségi médiában. Nem szoktam szörfözni a neten, a hírekről pedig nagyrészt az otthonra kézbesített The Washington Postból és az amerikai közszolgálati rádióból tájékozódom. Emellett úgy általában nehéz engem elérni: a szerzői honlapomon nincs megadva a személyes e-mail-címem, és 2012-ig nem volt okostelefonom sem (akkor azonban a várandós feleségem ultimátumot adott: „kell neked egy telefon, ami működik is, mielőtt megszületik a fiunk”).

Másrészt, az elmélyülés iránti elkötelezettségemnek meglett a jutalma. A diplomázást követő tíz évben megjelent négy könyvem, PhD-fokozatot szereztem, futószalagon „gyártottam” szakmailag lektorált tudományos publikációkat, és véglegesítést ígérő tanári állást kaptam a Georgetowni Egyetemen. Úgy produkáltam ilyen bőséges termést, hogy csak munkanapokon, és akkor is legfeljebb délután ötig-hatig dolgoztam, ritkán túlóráztam.

Ez a sűrű ütemterv azért tartható, mert jelentős erőfeszítéseket tettem annak érdekében, hogy a felszínes dolgokat minimalizáljam az életemben, miközben gondoskodtam róla, hogy a legtöbbet hozzam ki az így felszabaduló időmből. A napjaimat gondosan kiválasztott, elmélyült munka köré építem – ez a mag –, azokat a felszínes tevékenységeket pedig, amelyeket semmiképpen sem kerülhetek el, kisebb egységekben, a napi ütemtervem elején-végén intézem. Kiderült, hogy heti öt nap alatt, napi három-négy óra megszakítás nélküli és gondosan irányított koncentrációval rengeteg értékes munkát lehet elvégezni.

Az elmélyülés iránti elkötelezettségemnek a magánéletben is lett előnye. Miután hazaérek, többnyire már nem ülök oda a számítógéphez egészen másnap reggelig, amikor az új munkanap kezdődik. (Ez alól elsősorban a blogbejegyzések írása jelent kivételt, aminek akkor szeretek nekifogni, amikor a gyerekek már lefeküdtek.) Az, hogy képes vagyok teljesen ki- és lekapcsolódni – ahelyett, hogy másokhoz hasonlóan gyorsan elolvasnék még néhány munkahelyi e-mailt, vagy többször is végigpörgetném a közösségi oldalakat –, esténként teljesen jelen tudok lenni, amikor a feleségemmel és két fiammal töltöm az időt, és meglepően sok könyvet tudok elolvasni ahhoz képest, hogy elfoglalt, kétgyermekes apa vagyok. Általánosságban úgy fogalmaznék, hogy mivel nincsenek az életemben a figyelmemet elterelő, zavaró tényezők, tompábban érzékelem azt a háttérben folyamatosan zizegő, feszült szellemi energiát, amely egyre inkább áthatja az emberek mindennapjait. Nem bánom, ha unatkozom, és ez meglepően hálás képesség tud lenni – különösen egy lusta washingtoni nyári estén, amikor a nemzeti válogatott lassan alakuló meccsét hallgatom a rádióban.

Ezt a könyvet leginkább úgy jellemezném, mint egy kísérletet arra, hogy formába öntsem és megmagyarázzam, miért vonz jobban az elmélyülés, mint a felszínesség, és részletesen bemutassam, milyen stratégiák segítettek, hogy ennek a vonzalmamnak megfelelően cselekedjek. Részben azért akartam írásba foglalni ez irányú gondolataimat, hogy példamutatással segítsek olvasóimnak új alapokra helyezni, az elmélyült munka köré építeni az életüket – de ez csak a történet egyik fele. A másik ok, amiért szerettem volna letisztázni ezeket a gondolatokat, az az, hogy ezzel továbbfejlesszem a saját gyakorlatomat. Felfedeztem az elmélyült munka hipotézisét, és ez segítette a boldogulásomat, de meggyőződésem, hogy még nem aknáztam ki teljesen a saját potenciálomat az értékteremtésre. Miközben – az elkövetkező fejezetek során – végigküzdjük magunkat gondolatokon és szabályokon, majd végül diadalmaskodunk, jómagam nemcsak elméletben, de gyakorlatban is végigmegyek ezen az úton – kíméletlenül kigyomlálom a felszínes elemeket, és aprólékos gonddal növelem elmélyülésem intenzitását. (Hogy milyen eredménnyel, az majd a könyvet lezáró következtetésből kiderül.)

Amikor Carl G. Jung forradalmasítani akarta a pszichiátriát, épített magának egy menedéket az erdőben. Jungnak a bollingeni torony lett az a hely, ahol továbbra is el tudott mélyülni a gondolataiban, majd ezt a képességét latba vetve olyan lenyűgöző eredetiségű művet alkotott, amely megváltoztatta a világot. A következő oldalakon megpróbálok meggyőzően érvelni amellett, hogy érdemes belevágni, és felépíteni a saját bollingeni tornyunkat; dolgozzunk azon, hogy képesek legyünk valódi értéket teremteni ebben a mentálisan egyre szétszórtabb világban; és ismerjük fel azt az igazságot, amelyet az elmúlt generációk legtermékenyebb és legfontosabb személyiségei is magukévá tettek: az elmélyült élet a jó élet.

Jegyzetek

Bevezetés

1 Jung, Carl G.: Emlékek, álmok, gondolatok (Erinnerungen, Träume, Gedanken). Ford.: Kovács Vera. Budapest, Európa, 2006, 288.

2 Currey, Mason: Daily Rituals: How Artists Work. New York, Knopf, 2013.

3 Jung, Carl G.: i. m., 288.

4 Jung, Carl G.: Lélektani típusok (Psychologische Typen). Ford.: Réti Emese. Budapest, Scolar, 2021.

5 Az idézet és a művészek szokásaival kapcsolatos további információk forrása: Currey, Mason: i. m.

6 Jung életének és pályafutásának alábbi idővonala is segített kibogozni, milyen szerepe volt karrierjében az elmélyült munkának, lásd Cowgill, Charles: „Carl Jung”, muskingum.edu, 1997. május.

7 Twain, Mark: Tom Sawyer kalandjai (The Adventures of Tom Sawyer). Ford.: Bartos Tibor. Budapest, Holnap, 2020.

8 Rowling, J. K.: Átmeneti üresedés (The Casual Vacancy). Ford.: Bihari György – Sóvágó Katalin. Budapest, Gabo, 2012.

9 Neal Stephenson saját weboldalának régebbi verziója, amelyet egy 2003 decemberében készült képernyőképként őrzött meg a The Internet Archive.

Ismert személyek elmélyült munkát segítő szokásainak listájához az alábbi forrásokból merítettem:

• Montaigne, Michel de lásd Bakewell, Sarah: How to Live: Or A Life of Montaigne in One Question and Twenty Attempts at an Answer. New York, Other Press, 2010.

• Mark Twain lásd Currey, Mason: Daily Rituals: How Artists Work. New York, Knopf, 2013.

• Woody Allen lásd Robert Weide 2011-es dokumentumfilmje, a Woody Allen: A Documentary.

• Peter Higgs lásd Sample, Ian: „Peter Higgs Proves as Elusive as Higgs Boson after Nobel Success”, The Guardian, 2013. október 9.

• J. K. Rowling lásd twitter.com/jk_rowling.

• Bill Gates lásd Guth, Robert A.: „In Secret Hideaway, Bill Gates Ponders Microsoft’s Future”, The Wall Street Journal, 2005. március 28.

10 Chui, Michael, et al.: „The Social Economy: Unlocking Value and Productivity Through Social Technologies”, McKinsey Global Institute, 2012. július.

11 Carr, Nicholas: „Is Google Making Us Stupid?”, The Atlantic Monthly, 2008. július–augusztus.

12 Maga Carr vallja meg a könyv puha kötésű kiadásának szerzői utószavában, hogy ki kellett költöznie az erdőbe ahhoz, hogy be tudja fejezni a művet, lásd Carr, Nicholas: Hogyan változtatja meg agyunkat az internet? – A sekélyesek kora (The Shallows: What the Internet is Doing to Our Brains). Ford.: Németh Ádám. Budapest, HVG Könyvek, 2014.

13 Powers, William: Hamlet’s BlackBerry: Building a Good Life in the Digital Age. New York, Harper, 2010.

14 Freeman, John: The Tyranny of E-mail: The Four-Thousand-Year Journey to Your Inbox. New York, Scribner, 2009.

15 Pang, Alex Soojung-Kim: The Distraction Addiction: Getting the Information You Need and the Communication You Want, Without Enraging Your Family, Annoying Your Colleagues, and Destroying Your Soul. New York, Little, Brown and Company, 2013.

16 Barker, Eric: „Stay Focused: 5 Ways to Increase Your Attention Span”, Barking Up the Wrong Tree, 2013. szeptember 18.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
STIX Two Text – SIL Open Font License