Charles Dickens

Két város regénye

részlet

Athenaeum

ÉRZELMES KLASSZIKUSOK

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Charles Dickens: A Tale of Two Cities

Elektronikus változat:
Budapest: Magyar Elektronikus Könyvtárért Egyesület, 2016
Készült az Internet Szolgáltatók Tanácsa támogatásával.

Az eredeti kiadvány: Két város regénye/Charles Dickens; ford. Karinthy Frigyes;
Budapest: Gutenberg, 1930
A Gutenberg Könyvkiadó Vállalat könyvei
Dickens művei:
OSZK: http://nektar.oszk.hu/hu/manifestation/1559285 https://mek.oszk.hu/15700/15745/cedula.html

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
Tel.: 1-235-5020
www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 250 9
ISSN 2786-1503

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória
Műszaki vezető: Drótos Szilvia
Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus könyv
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Előszó az első kiadáshoz

Akkor világlott fel bennem e történet vezéreszméje, mikor gyermekeimmel és barátaimmal Mr. Wilkie Collins drámájában, a „Befagyott mélységek”-ben játszottunk szerepet. Erős vágy született bennem, hogy a dolgot a saját személyemben testesítsem meg: aggodalmas figyelemmel és érdeklődéssel bele kellett élnem magamat abba, mit is válthat ki figyelmes szemlélőből e vezéreszme megtestesítése.

S mikor közelebbről megismerkedtem a gondolattal: az lassankint felvette jelenlegi alakját. Míg alkottam: egészen a hatalmában tartott: mind igaz, amit e lapokon átélnek és szenvednek: átéltem és átszenvedtem magam is mindezt.

Bármely (könnyed) vonatkozásban szólok itt a forradalom előtti vagy utáni francia népről, az mind a valóságnak megfelel. Megbízható tanúk igazolják e történéseket. Azt is reméltem, hogy sikerülni fog megértetni és szemlélhetővé tenni e rettenetes idők népiesen festői hátterét, bár sohse remélhettem, hogy Mr. Carlyle ragyogó bölcsességű, pompás remekművén javíthatnék.

Tavistock House, London, 1859 novemberében

Két város

Párizsban, s a világ más nagyvárosaiban is, a világháború után monumentális szobrokat állítottak az „ismeretlen katoná”-nak. Ama millió és még sok millió egyszerű közlegényt jelképezik ezek a szobrok, akinek sírjáról még a felirat is hiányzik, akiket tömegestül temettek el, akikről, egyenkint és külön-külön, semmit se tudunk, a nevüket se – csak azt, hogy voltak, szenvedtek, és meghaltak.

Dickens minden regénye egy-egy Pantheonnak tekinthető, örök életű és érvényű hatalmas szobrokkal telve – és ezek az örök életű és hibátlan remekművei a lángész emberábrázoló ihletének egytől egyig ilyen „ismeretlen katonái” az élet véres és könnyes és mosolyos háborújának. „Ismeretlen Lelkek Pantheonja”, ez lehetne a gyűjtőcíme Dickens összegyűjtött műveinek – az ő hősei nem királyok és hercegek, nem a bámulat és népszerűség dicsfényének figurái. Egyszerű lelkek ők, kis emberek, lent élnek a homályban, közöttünk, körülöttünk és mögöttünk – ismerősök, akikkel naponta találkoztunk, s nem tudtunk róluk semmit, mellettünk élték le életüket, s beszéltünk velük, s mégis, sejtelmünk se volt sorsuk mélységes tragikomédiájáról, míg a világirodalom legjobb szívű zsenije fel nem emelte őket hatalmas tenyerére, hogy millió és millió ember ámulva és boldog, nevető könnyel, könnyes mosollyal felismerje bennük önmagát és felebarátját. Azóta mondjuk, mintegy elismervén ezzel a csodát, hogy a valóságot a művészet teremti – azóta mondjuk eleven emberekre: „ez egy Dickens-figura”, „ez Heep Urias”, „ez Micawber úr”, „ez az öreg Dombey”.

Az ismeretlen, kicsiny sorsok történetének hátteréül Dickens rendesen békés, munkás korok tarka vásznát használta fel – e szürkévé összeolvadó sokszínűségben legjobban érvényesültek a körvonalak.

Ez az itt következő regénye talán az egyetlen kivétel.

A háttér itt rettenetes tűzvész véres és vörös, az egész égboltot lángba borító lobogása. Az emberi történelem legizgalmasabb, legdöbbenetesebb fejezete: francia forradalom.

A két város: Párizs és London.

Az egyik tűzben áll – cifra palotáinak recsegő, összeomló látványát magasra emeli valami véres délibáb – Európa szörnyülködve nézi. A másik hűvösen, hidegen, keményen áll közvetlen közelében, mint a sziklafal – a repülő szikrafelhők átcsapnak fölötte. Veszélyben az egész világ, csak Anglia nem.

Csupa gőg és fölény.

S íme, kemény és tűzálló falai mögött mégis ott hord már szíve alatt két csendes, halk szavú angol anya két csírázó szívet és értelmet – két eljövendő művész szívét és értelmét, akik legjobban meg fogják érteni a vonagló Város szenvedését –, az egyik Carlyle Tamás, a másik Dickens.

Carlyle-nek, a „Francia forradalom” tudósának és költőjének mélységes megértése lebeg a Két Város romantikája fölött is – ami benne történelem, az szemléletben rokon a nagy rokonával. Ami pedig regény, az rokon mindennel, amit Dickens valaha írt – eleven emberi szívek költött csodája. Történelem és regényesség, valódi hősök és képzelt emberek úgy olvadnak össze, úgy keverednek eggyé, mint valami hatalmas körképben, ahol a márványból faragott, megtapintható tartóoszlopokat és figurákat és kariatidokat nem tudod elválasztani a festett ábráktól – a művészet tartalma elevenebbé varázsolja a Sohase létezettet, mint amilyennek a Létezőt látja káprázó szemed.

Dickens, akit kis idők nagy tanújának lehetne nevezni, ebben a művében megmutatta, hogy a nagy időknek is méltó krónikása tudott volna lenni.

Karinthy Frigyes

Első könyv
Vissza az életbe

I. fejezet A kor

Azok voltak a legjobb idők; azok voltak a legrosszabb idők. A bölcsesség kora volt az; meg a bolondság kora. A hit korszaka; a hitetlenség korszaka. A Világosság ideje; a Sötétség ideje. A remény tavasza; a kétségbeesés tele. Előttünk volt még minden; nem volt már előttünk semmi. Mind egyenesen a Mennyországba indultunk; vagy ellenkező irányba. Röviden: annyiból volt az a kor a miénkhez hasonlatos, hogy leghangosabb nagyságairól – jóban-rosszban – csak áradozó szuperlatívuszokban szabadott beszélni.

Anglia trónján nagy állkapcsú király és csúnya királyné ült akkor. Franciaország trónján nagy állkapcsú király ült és szép arcú királyné. Mindkét országban kristálytisztán állott az állam lordjai, a kenyerek és halak őrzői előtt, hogy a dolgok rendje örökre meg van állapítva.

Urunk ezerhétszázhetvenötödik évét élték akkor az emberek. A nagy szellemi fellendülések korát élték Angliában, akárcsak most. Mrs. Southcott szerencsésen elérte drága huszonötödik születésnapját. A testőrség egy délceg tagja hirdette ki e csodás eseményt, prófétai ihlettel jósolván meg, hogy emiatt falják majd fel Londont és a Westminstert. A hírhedt cock-cane-i szellem csak úgy kopogott és hagyott titkos üzeneteket maga után, mint az elmúlt év hírhedt szellemei és jelenései (mindkettőben természetfölöttien kevés volt az eredetiség). Az események világi rendjéről hírek érkeztek a Koronához és az angol néphez: brit alattvalók, teszem föl, kongresszust tartottak Amerikában, s bizony elég furcsa: olyan fontos következményei lettek ennek a kongresszusnak az egész emberi fajra nézve, melyek túlszárnyalták az összes eddigi kísértetekről és jelenésekről szóló hírecskéket.

Franciaország kevésbé volt szerencsés helyzetben, ami a kísértethistóriákat illeti. Nem volt annyi kísértete, mint a vérttel és háromszögű kalpaggal ellátott testvérországnak. Franciaország papírpénzt nyomott, és költötte vígan. Keresztény lelkipásztorainak vezetése mellett ilyesmivel mulatta magát. Azzal is mulatta magát, hogy elítélt egy ifjút. Kezét levágták, a nyelvét darabonként tépték ki, és elevenen elégették. Azért, mert nem térdelt le szakadó esőben, mikor előtte – vagy ötven jardnyira – egy mocskos barátmenet haladt el. Nem tisztelgett kellő időben. Az úgy volt akkortájt, hogy Franciaország és Norvégia erdeiben lassan nőttek a fák; olyan fák nőttek, amelyeket a Sors, a nagy erdész, arra szemelt ki, hogy leússzanak a vízen és deszkákra hasogattassanak. Olyan deszkákra, amikből bizonyos faalkotmányt kellett készíteni. Zsák mögötte; kés szelte át ez alkotmányt, a történelem szörnye volt. Párizs környékén, összeeszkábált munkásházak ereszei alatt esőtől, vihartól mocskos járműveket védelmeztek. A járművekre a disznók telepedtek rá, baromfi piszkolta őket. Halál, a Gazda, ezeket készítgette már előre: kellettek szerszámnak a Forradalomba, rendet vágni. Az ám; csakhogy az Erdész meg a Gazda – bár a munkájuk szakadatlan – nem lármáznak. Nem hallotta őket senki, amint ködbeburkoltan haladtak előre. Ha pedig valaki gyanítani merte volna a létezésüket, az annyit jelentett volna, hogy istentelen ateista, gyilkos áruló.

A rend és a jogvédelem akkor se tengett úgy túl Angliában, hogy büszkén és fennen hirdetni kellett volna. Felfegyverkezett emberek csúnya rablógyilkosságokat szoktak ottan elkövetni. Magában a fővárosban egyik éjjel se múlott el rablás, betörés nélkül. A családokat figyelmeztették: mielőtt elhagyják a várost, helyesen cselekszenek, ha a bútoraikat szépen beraktározzák a kárpitos biztos helyiségeibe. A sötétség rablólovagja nappal tisztességes kereskedő volt a Cityben. Ha valamelyik kereskedőpajtása felismerte kartársát az éjjeli támadó „Kapitány úrban”, nosza, hamarosan keresztüllőtték a koponyáját a jó emlékezőtehetsége miatt, aztán otthagyták az út közepén. Minden sarkon tolvaj várakozott a postásra, postakocsira. Hét tolvaj; ha a vezető hármat lelőtt közülük, a negyedik őt lőtte le. „Miért nem volt rendesen felfegyverkezve?” – mondták, és nyugodtan kirabolták a postát. Ama pompás nagyhatalom, London Lord Mayorja, egy közönséges útonállónak esett áldozatul: e szemtelen teljes kísérete előtt fosztotta ki a lordot Turnham Greenben. A londoni börtönök rabjai közelharcokat vívtak a börtönőreikkel. A törvény hatalmasai nehézágyúkkal lövöldöztettek rájuk: jó vastag, töltényre, golyóra szerkesztett ágyúkkal. Az udvar pompás termeiben a tolvajok lelopkodták a gyémántkereszteket a nemes lordok nyakáról. A muskétások St. Giles-ben rakásra ölték a csempészeket. Igen ám, de a csőcselék viszont a muskétásokra lövöldözött. Ezeket a dolgokat pedig általában mindenki nagyjából rendben levőnek találta. Azontúl sohse volt munka nélkül az akasztófamester, a hóhér úr. Amit ő árult, az keresett árucikk volt. Hol különböző bűnözők egész sorát vette kezelésbe, hol a kedden elfogott betörők baját látta el szombatra virradóra. Hol Newgate mellett máglyán égette el az embereket, hol pedig a Westminster Hall előtt röpiratokat fektetett a máglyára. Ma a minden hájjal megkent, többszörös rablógyilkost húzta fel, holnap a szegény tehetetlent, aki két pence-t lopott el a kis parasztgyerektől.

Ilyen és hasonló dolgok estek a jó öreg ezerhétszázhetvenötös esztendőben, előtte és utána. Ilyen események között dolgozott szünet nélkül az a bizonyos Erdész, meg a Gazda. Ilyen események közt éldegélt a két nagy állkapcsú király, a csúnya meg a szép arcú királyné. Isteni jogaikat és jogaraikat magasan tartották ég felé. Magasra emelte őket a derék Ezerhétszázhetvenötödik esztendő. Kisemberek milliói körülöttük – e történet hősei köztük – mendegéltek, mind előre, a rájuk váró úton.

Tartalom

Előszó az első kiadáshoz

Két város

Első könyv – Vissza az életbe

I. fejezet: A kor

II. fejezet: A posta

III. fejezet: Éjjeli árnyék

IV. fejezet: Előkészületek

V. fejezet: A borozó

VI. fejezet: A cipész

Második könyv – Aranyfonál

I. fejezet: Öt esztendővel később

II. fejezet: Látomás

III. fejezet: Csalódás

IV. fejezet: Gratulálnak

V. fejezet: A Sakál

VI. fejezet: „Sok százan”

VII. fejezet: Márki úr a városban

VIII. fejezet: Márki úr falun

IX. fejezet: Gorgon-fej

X. fejezet: Két ígéret

XI. fejezet: Így fest a jó barát

XII. fejezet: Finom úriember

XIII. fejezet: Nem finom úriember

XIV. fejezet: Becsületes kereskedő

XV. fejezet: Valamit kötnek

XVI. fejezet: Még mindig kötik

XVII. fejezet: Éjjel

XVIII. fejezet: Kilenc nap

XIX. fejezet: Véleményt kérnek

XX. fejezet: Egy másik kérés

XXI. fejezet: Léptek visszhangja

XXII. fejezet: Árad a tenger

XXIII. fejezet: Árad a tűz

XXIV. fejezet: Vonz a szirt

Harmadik könyv – Vihar nyomában

I. fejezet: Titokban

II. fejezet: Malomkő

III. fejezet: Árnyék

IV. fejezet: Aki állja a vihart

V. fejezet: A favágó

VI. fejezet: Győzelem

VII. fejezet: Kopognak

VIII. fejezet: Kézben a kártya

IX. fejezet: Vége a játéknak

X. fejezet: Mit takart az árnyék

XI. fejezet: Alkonyodik

XII. fejezet: Sötétség

XIII. fejezet: Ötvenkettő

XIV. fejezet: Már nem kötnek

XV. fejezet: Elhalt a visszhang

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0