PAMELA DRUCKERMAN

SE HISZTI,
SE NYAFOGÁS

Boldog francia gyerekek

Pamela Druckerman: Bringing Up Bébé –
One American Mother Discovers the Wisdom of French Parenting

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Pamela Druckerman: French Children – Don’t Throw Food.
Parenting secrets from Paris. London, 2012, Doubleday.

Copyright © Pamela Druckerman, 2012

Hungarian edition © Open Books, 2022

Hungarian translation © Orzóy Ágnes, 2012, 2022

Fordította Orzóy Ágnes

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Borítóterv Zatykó Fanny

Szerkesztő Merényi Ágnes

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-295-2

TARTALOM

Előszó – A francia gyerekek nem dobálják az ételt

1. Gyermeket vár?

2. Émelygés Párizsban

3. Hogyan alakulnak az éjszakái?

4. Várj!

5. Apró kis emberek

6. Bölcsőde?

7. Szoptatás francia módra

8. Márpedig tökéletes anya nincs!

9. Caca boudin

10. Hamis fiúk

11. Isteni ez a bagett!

12. Legalább kóstold meg!

13. Én döntök!

14. Hagyd élni!

Utószó – A francia jövő idő

Francia gyermeknevelési kifejezések

Jegyzetek

Bibliográfia

Köszönetnyilvánítás

Simonnak, aki mindennek értelmet ad

Les petits poissons dans l’eau

Nagent aussi bien que les gros.

A kis halak a vízben
Éppoly jól úsznak, mint a nagyok.

Francia gyermekdal

Előszó

A FRANCIA GYEREKEK NEM DOBÁLJÁK AZ ÉTELT

A lányom tizennyolc hónapos, amikor a férjemmel elhatározzuk, hogy elvisszük egy kis nyaralásra. Egy tengerparti városra esik a választásunk, néhány órányi vonatútra Párizstól, ahol élünk (én amerikai vagyok, ő angol). Olyan szállodában foglalunk szobát, ahol gyerekágyat is biztosítanak. Első gyerekről van szó, így megbocsátható, ha azt gondoljuk: ugyan mi baj lehet ebből?

A szállodában reggelizünk, de ebédelni és vacsorázni a régi kikötő körüli kis haléttermekbe megyünk. Csakhamar rádöbbenünk, hogy pici gyerekkel a napi két éttermi étkezés maga a pokol. Bean lányunkat valamennyire az étel is érdekli: egy szelet kenyér vagy bármi, ami olajban sült. Azonban pár perc múlva már borogatja a sótartót, széttépi a cukroszacskókat, utána azt követeli, hogy vegyük ki az etetőszékből, és először szaladgálni kezd az étteremben, majd vészesen száguld a mólók felé.

A stratégiánk abban áll, hogy igyekszünk villámgyorsan végezni az evéssel. Miközben leülünk, már rendelünk is, majd könyörögve kérjük a pincért, hogy sürgősen hozzon egy kis kenyeret, és tálaljon minden fogást – előételt, főételt – egyszerre. Amíg a férjem bekap egypár falat halat, én arra figyelek, nehogy Beant megrúgja egy pincér, vagy beleessen a tengerbe. Aztán cserélünk. Hatalmas borravalót hagyunk, hogy ezzel próbáljuk feledtetni az asztal körül szanaszét heverő széttépett szalvétákat és langusztadarabkákat.

A szálloda felé menet megfogadjuk: egyszer s mindenkorra lemondunk az utazásról, a szórakozásról és a további gyerekekről. Ezzel a „nyaralással” hivatalosan is eltűntnek nyilvánítottuk azt az életet, amelyet tizennyolc hónappal azelőttig éltünk. Csak azt nem tudom, miért lepődtünk meg ezen annyira.

Néhány további étterem-látogatás után kezd feltűnni nekünk, hogy a körülöttünk ülő francia családok nem úgy néznek ki, mintha ők is a poklok minden kínját élnék át. Furcsa módon kifejezetten olyannak látom őket, mint akik épp nyaralnak. A Beannel egykorú francia gyerekek elégedetten üldögélnek az etetőszékben, és várják az ételt, vagy épp halat, sőt zöldséget majszolnak. Semmi visítás és nyafogás. Mindenki egyetlen fogást fogyaszt egyszerre. És az asztal körül nincsenek romok.

Noha akkor már több éve Franciaországban élek, erre mégsem találok magyarázatot. Párizsban a gyerekeket nem nagyon viszik étterembe. Vagy legalábbis nem tűntek fel nekem. Mielőtt gyerekem született volna, sohasem figyeltem meg mások gyerekeit. Sőt, most se nagyon nézegetem a gyerekeket, persze a sajátomon kívül. A jelenlegi nyomorúságos helyzetemben viszont kénytelen vagyok észrevenni, hogy úgy látszik, másképp is lehet. De mégis, hogy? Lehet, hogy a francia gyerekek egyszerűen genetikailag nyugodtabbak, mint a mieink? Vagy addig zsarolták (esetleg fenyegették) őket, amíg behódoltak a szüleiknek? Vagy talán a francia gyerekek a régimódi gyereknevelési filozófia termékei, amely szerint a gyereknek hallgass a neve?

Nem úgy tűnik. A körülöttünk levő francia gyerekek nem látszanak megfélemlítettnek. Vidámak, sokat csicseregnek, és kíváncsiak. A szüleik szeretettel és figyelmesen bánnak velük. Csak épp mintha egy láthatatlan civilizáló erő működne az asztaluknál – és egyre inkább gyanítom, hogy az életükben is –, amely a miénkből hiányzik.

Ahogy gondolkodni kezdek a franciák gyereknevelési szokásain, rádöbbenek, hogy nem csak az étkezésben különböznek. Hirtelen egy sor kérdés vetődik fel bennem. Miért van például az, hogy a több száz óra alatt, amelyet idáig a francia játszótereken töltöttem, a sajátomon kívül egyetlen gyereket se láttam hisztizni? Miért nem kell a francia barátaimnak sürgősen letenniük a telefont, mert a gyerekük éppen követel tőlük valamit? Miért nincs tele a nappalijuk sátrakkal és játék konyhákkal, mint a miénk? És ez még nem minden. Miért van az, hogy az általam ismert angol és amerikai gyerekek közül sokan csak egyféle ételt esznek: tésztát, fehér rizst vagy úgynevezett „gyerekételeket”? Miközben a lányom francia barátai halat és zöldséget is fogyasztanak, meg szinte minden mást is. És miért van az, hogy egy meghatározott délutáni időpontot kivéve a francia gyerekek sohasem nassolnak?

Sohase gondoltam, hogy a francia gyereknevelést csodálni kellene. Ez nem olyan közismert dolog, mint a francia divat vagy a francia sajt. Senki sem megy Párizsba azért, hogy magába szívja a szülői tekintéllyel vagy a bűntudat kezelésével kapcsolatos helyi nézeteket. Épp ellenkezőleg: az általam ismert, Párizsban élő brit és amerikai anyák szörnyülködve mesélik, hogy a franciák alig szoptatják a gyereküket, és hagyják, hogy egy négyéves gyerek egész nap cumival a szájában járkáljon.

Arról vajon miért nem beszélnek, hogy a francia csecsemők jelentős része két-három hónapos korában már átalussza az éjszakát? És azt miért nem említik meg, hogy a francia gyerekek nem követelnek állandó figyelmet a felnőttektől, és attól sem borulnak ki, ha nemet mondanak nekik? Ezt valahogy senki se veri nagy dobra. A francia szülők mégis – csendesen és tömegesen – olyan eredményeket érnek el, amelyeknek következtében a családi élet légköre náluk egészen más. Amikor brit vagy amerikai családok jönnek hozzánk, a szülők rendszerint a vendégség nagy részét a gyerekeik vitáinak az elsimításával töltik, a konyhát négykézláb felfedező picinyeiknek asszisztálnak, vagy maguk is leülnek a padlóra legózni. Nem múlhat el este sírás és vigasztalás nélkül. Ha viszont francia barátaink jönnek hozzánk, a felnőttek kávéznak, a gyerekek pedig vidáman játszanak magukban.

A francia szülők is nagyon figyelnek a gyerekeikre.[1] Tudják, hogy vannak pedofilok, van allergia, és bizonyos tárgyaktól meg lehet fulladni. Meg is teszik az észszerű óvintézkedéseket. De valahogy mégsem pánikolnak a gyerekeik jólléte miatt. És ettől a nyugodtabb hozzáállástól láthatóan jobbak a határok állításában is, és a függetlenségre nevelésben is.

Nem én vagyok az első, aki rámutat arra, hogy a brit és amerikai középosztálynak gondja van a gyerekneveléssel. Ezt a problémát könyvek és cikkek százaiban már kimerítően diagnosztizálták, elemezték és meg is nevezték: rámenősszülő-szindróma, hipernevelés, helikopternevelés és – a kedvencem – gyermekek oligarchiája (kindergarchy). Az egyik író szerint az a probléma, hogy „egyszerűen több figyelmet fordítunk a gyerekek nevelésére, mint amennyi jót tesz nekik”.[2] Egy másik szerző, Judith Warner, ezt a „totális anyaság kultúrájának” nevezi. (Egyébként akkor jött rá erre a problémára, amikor hazatért Franciaországból.) Az angolszász nevelés könyörtelen, örömtelen tempóját láthatóan senki sem szereti, legkevésbé maguk a szülők.

Akkor miért csináljuk? Miért van az, hogy ez a fajta nevelés teljesen beleivódott a mi nemzedékünkbe, még azokba is, akik – mint én – elhagyták a hazájukat? Először is azért, mert az 1980-as évektől kezdve számtalan adatot és komoly retorikai eszköztárat vetettek be annak bizonyítására, hogy a szegény családok gyerekei azért maradnak le az iskolában, mert nem kapnak elég stimulációt, különösen az első években. A középosztálybeli szülők ezt úgy értették, hogy a saját gyerekeiknek is javára szolgál, ha jobban stimulálják őket.[3]

Körülbelül ugyanebben az időben kezdett mélyülni a szakadék a gazdag és a szegény britek között. Hirtelen úgy tűnt, hogy a szülőknek alapos képzést kell adniuk a gyerekeiknek, ha azt akarják, hogy csatlakozzanak az új elithez. Egyre sürgetőbbnek látszott, hogy már jó korán kitegyék a gyereket a megfelelő hatásoknak – korábban, mint a többi velük egykorú gyereket.

A versenyszemléletű nevelés mellett egyre inkább kialakult az a vélekedés is, hogy a gyerekek pszichésen sérülékenyek. A mai fiatal szülők a legtöbbet pszichoanalizált generációhoz tartoznak, és alaposan magukba szívták azt az elképzelést, hogy minden döntésünkkel árthatunk a gyermekeinknek. Ráadásul az 1980-as években nőttünk fel, amikor a válások száma erősen megugrott. Így eltökéltük, hogy önzetlenebbek leszünk, mint amilyenek szerintünk a szüleink voltak.

Ráadásul kialakult bennünk az az érzés, hogy nagyon veszélyes világban neveljük a gyermekeinket. A hírek azt a benyomást keltik, hogy a gyermekeinkre több veszély leselkedik, mint valaha, és hogy állandóan éberen kell őrködnünk a biztonságuk fölött.

Mindennek az eredménye egy olyan nevelési stílus, amely rendkívül munkaigényes és kimerítő. Franciaországban azonban bepillantást nyertem abba, hogy lehet másképp is. Egyszerre működni kezdett bennem az újságíró kíváncsisága és az anya elkeseredése. A katasztrofálisan sikerült tengerparti nyaralás után elhatároztam, hogy a végére járok, mit csinálnak másképp a francia szülők. Vagyis oknyomozó gyereknevelésbe fogok. Mi az a láthatatlan civilizáló erő, amelyet a francia szülőknek sikerült befogniuk a vitorlájukba? Megváltoztathatom-e a beidegződéseimet, és alkalmazhatom-e ezt a módszert a saját utódaimra? Miért nem dobálják az ételt a francia gyerekek? És miért nem kiabálnak velük a szüleik?

Akkor jövök rá, hogy jó nyomon vagyok, amikor rábukkanok egy princetoni közgazdász vezette kutatásról szóló tanulmányra,[4] amely szerint az Ohio állambeli Columbusban élő szülők kétszer olyan kellemetlennek tartják a gyermekgondozást, mint a franciaországi Rennes városában élő hasonló szülők. Pozitívabban fogalmazva, a francia szülők a gyermekgondozás ideje alatt gyakrabban érzik jól magukat. Ez igazolta a saját megfigyeléseimet, amelyekre Párizsban, illetve angliai és amerikai utazásaim során tettem szert: van valami a franciák gyereknevelési stílusában, ami miatt számukra a nevelés kevésbé lélekölő, és sokkal élvezetesebb.

Meg vagyok győződve arról, hogy a francia nevelés titkai itt vannak az orrunk előtt. Egyszerűen csak még senki sem kereste őket. Jegyzetfüzetet teszek a pelenkástáskába. Minden orvosi vizsgálat, vacsoravendégség, gyerekbuli és bábszínházi látogatás újabb lehetőséget nyújt arra, hogy megfigyeljem a francia szülőket működés közben, és rájöjjek, milyen kimondatlan szabályokat követnek.

Ezeket először nehéz megfogalmazni. A francia szülők hol rendkívül szigorúak, hol megdöbbentően engedékenyek. A kérdezgetés sem segít. A legtöbb szülő, akivel beszélek, határozottan kijelenti, hogy nem csinál semmi különöset. Sőt, meg vannak győződve arról, hogy Franciaországban elharapózott a „gyerekkirály”-szindróma, és a szülők elveszítették a tekintélyüket. (Amire én mindig azt válaszolom: – Ti még nem láttatok gyerekkirályokat. Menjetek csak el New Yorkba.)

Néhány év alatt, miközben még két gyerekem születik Párizsban, újabb és újabb nyomravezető jelekre bukkanok. Megtudom például, hogy létezik egy francia „dr. Spock”, akit mindenki ismer az országban, de akinek egyetlen könyvét sem adták ki angolul. Elolvasom a könyveit, és még sok más könyvet is. Szülők és szakemberek tucatjait interjúvolom meg. Valamint szégyentelenül hallgatózom, amikor óvodába viszem a gyereket, meg a szupermarketekben is. Végül aztán úgy érzem: rájöttem, mit csinálnak másképp a francia szülők.

Amikor azt mondom, „francia szülők”, persze általánosítok. Azok a szülők, akikkel találkozom, nagyrészt Párizsban és a kertvárosokban élnek. Legtöbbjüknek egyetemi diplomája és értelmiségi foglalkozása van. Mégis megdöbbent, hogy – úgy tűnik – az egyéni különbségek ellenére a francia szülők mind ugyanazokat az alapelveket követik. A jómódú ügyvédek, a bölcsődei gondozók, az állami iskolákban tanító tanárok és az idős hölgyek, akik megszólítanak a parkban, mind többé-kevésbé ugyanazt mondják. És ugyanazt olvasom szinte mindegyik gyereknevelési könyvben és folyóiratban. Hamarosan világossá válik, hogy ha Franciaországban az embernek gyereke lesz, nem kell szülői filozófiát választania. Mindenki szinte magától értetődőnek tartja az alapvető szabályokat. Ez a tény már maga garantálja a kevesebb szorongást.

De miért Franciaország? Én aztán semmiképpen sem szenvedek a franciák iránti elfogultságban. Au contraire, még abban sem vagyok biztos, hogy szeretek itt élni. Az biztos, hogy nem szeretném, ha a gyerekeim finnyás párizsiakká válnának.

Azonban minden hibájával együtt Franciaország tökéletes ellenszer a brit és amerikai gyereknevelés aggályos jelenségeire. Egyrészről a francia szülőknek olyan értékeik vannak, amelyek számomra nagyon ismerősek. A párizsi szülők lelkesen beszélgetnek a gyerekeikkel, gyakran kirándulnak velük a természetbe, és sokat olvasnak nekik. Teniszórára, festésre és interaktív természettudományi múzeumokba viszik őket.

Ám valahogy a franciáknak sikerül mindezt odaadóan, de mégsem mániákusan csinálni. Úgy gondolják, hogy még a jó szülőknek sem kell szüntelenül a gyerekeik rendelkezésére állniuk, és emiatt még csak bűntudatot sem kell érezniük. – Az este nálunk a szülőké – mondja egy párizsi anya. – A lányom velünk lehet, ha akar, de ez a felnőttek ideje. – A francia szülők azt akarják, hogy a gyerekeik stimulálva legyenek, de nem folyamatosan. Míg egyes angolszász kisgyerekekhez már pár éves korukban mandarinnyelv-tanárt fogadnak, és korai olvasás- és írásoktatásban részesülnek, a totyogós korú francia gyerekek egyszerűen csak totyognak, és ennél többet nem is várnak el tőlük.

A franciáknak elég sok alkalmuk van a szülői szerep gyakorlására. Míg a szomszédos országok lakossága egyre csökken, Franciaországban folyamatosan nő a születések száma. Az Európai Unión belül csak az íreknél magasabb a születések aránya.[5] A franciák mindenféle állami szolgáltatásban részesülnek, ami feltétlenül vonzóbbá és kevésbé stresszessé teszi a gyereknevelést. A francia szülőknek nem kell fizetniük a bölcsődéért, aggódniuk a társadalombiztosítás miatt, vagy spórolniuk az egyetemre. Sokan havonta pénzt kapnak az államtól – egyenesen a bankszámlájukra – csak azért, mert gyermekeik vannak.

Ám még ezek a közszolgáltatások sem magyarázzák meg azokat a különbségeket, amiket észrevettem. A franciák láthatóan egészen más keretek között nevelik a gyerekeiket. Ha megkérdezek egy francia szülőt, hogyan fegyelmezi a gyerekét, beletelik egy kis időbe, mire egyáltalán felfogja, mit kérdezek. – Ja, hogy hogyan neveljük őket? – kérdeznek vissza. A discipline (fegyelmezés) szűk értelemben és ritkán használt kifejezés, amely a büntetésre vonatkozik, míg az éducation (nevelés) – amelynek semmi köze az iskolához – valami olyasmi, amit elképzelésük szerint ők folyamatosan csinálnak.

Az újságok főcímei már évek óta harsogják, hogy a mai angolszász gyermeknevelési stílus válságban van. Számos angol nyelvű könyv fogalmaz meg hasznos elméleteket arról, hogyan neveljük másképp a gyerekeinket.

Nekem nincs semmilyen elméletem. Egyszerűen csak látok valamit magam előtt: remekül alvó, választékosan étkező gyermekek és meglehetősen nyugodt szülők jól működő társadalmát. Ezzel a végkövetkeztetéssel kezdek, és visszafelé haladva igyekszem kibogozni, hogyan jutottak el idáig a franciák. Úgy tűnik, ahhoz, hogy másfajta szülők legyünk, nem csupán másfajta nevelési filozófiával kell rendelkeznünk. Egészen más szemléletet kell kialakítanunk arról, mi is egy gyerek.

1. fejezet

GYERMEKET VÁR?

Reggel tízkor a főszerkesztő hívat az irodájába, és azt javasolja, nézessem át a fogaimat. A fogorvosi biztosításom ugyanis a lapnál töltött utolsó napon jár le. Ami pedig öt hét múlva lesz, teszi hozzá.

Aznap több mint kétszázunkat bocsátották el. A hír hatására egy rövid időre meredeken emelkedni kezd az anyavállalatunk tőzsdei árfolyama. Van néhány részvényem, és felmerül bennem, hogy el kellene adni őket – inkább a vicc, mint a profit kedvéért –, hogy legalább valami hasznom is legyen az elbocsátásomból.

Ehelyett kábultan járkálok Alsó-Manhattanben. Esik az eső, ahogy az alkalomhoz illik. Beállok egy párkány alá, és felhívom azt a férfit, akivel aznap este kéne találkoznom.

– Épp most rúgtak ki – közlöm vele.

– És nem is vagy kiborulva? – kérdi. – Így is van kedved vacsorázni?

Tulajdonképpen inkább megkönnyebbülök. Végre megszabadultam egy állástól, amelyet – csaknem hat év után – nem volt bátorságom otthagyni. A külügyi rovatnál dolgoztam New Yorkban, a latin-amerikai választásokról és pénzügyi válságokról tudósítottam. Gyakran néhány órával az indulás előtt küldtek valahova, ahol aztán heteket töltöttem szállodáról szállodára járva. Egy ideig a főnökeim nagy dolgokat vártak tőlem. Jövőbeli szerkesztői állásokkal kecsegtettek. Kifizették a portugálnyelv-tanfolyamomat.

És most egyszerre már semmit sem várnak tőlem. Furcsa módon én mégsem bánom. Mindig nagyon tetszettek a külföldi tudósítókról szóló filmek, de a valóságban a dolog egészen másképp fest. Rendszerint egyedül voltam, odaláncolva egy véget érni nem akaró történethez, és hívásokat fogadtam a szerkesztőktől, akik még többet akartak. Néha úgy képzeltem el a híradót, mint egy rodeóbikát a vidámparkban. A hozzám hasonló ütemben dolgozó férfiak Costa Rica-i vagy kolumbiai feleséget szereztek maguknak, akik aztán velük együtt utaztak. Legalább volt vacsora az asztalon, amikor végre hazavánszorogtak. Azok a férfiak, akikkel én jártam, nem voltak ilyen „jól hordozhatóak”. És különben se töltöttem elég időt sehol ahhoz, hogy eljussak a harmadik randevúig.

Kifejezetten megkönnyebbülök, hogy otthagyhatom a lapot. Arra azonban nem vagyok felkészülve, hogy nemkívánatos személy lettem. Az elbocsátások bejelentése utáni héten, amikor még bejárok a szerkesztőségbe, a kollégák úgy bánnak velem, mint egy fertőző beteggel. Akikkel évekig együtt dolgoztam, azok most mélyen hallgatnak, vagy nagy ívben elkerülnek. Az egyik kollégám meghív egy búcsúebédre, aztán nem jön vissza velem az épületbe. Jóval azután, hogy kiürítem az asztalfiókjaimat, a szerkesztőm – aki épp nem volt a városban, amikor lesújtott a bárd – még berendel a szerkesztőségbe egy megalázó eligazításra, amelynek során azt javasolja, hogy pályázzak meg egy alacsonyabb posztot, majd fut ebédelni.

Hirtelen két dolog válik világossá előttem: többé nem akarok írni a politikáról és a pénzről. Viszont pasit akarok. Egy méter széles konyhámban álldogálva tűnődöm, mit kezdjek az életem megmaradt részével, amikor Simon felhív. Fél éve találkoztunk egy Buenos Aires-i bárban, ahová egy közös barátunk hozta magával a külföldi tudósítók esti bulijára. Brit újságíró, csak néhány napot töltött Argentínában, és valami futballal kapcsolatos sztoriról írt. Engem azért küldtek oda, hogy tudósítsak az ország gazdasági összeomlásáról. Azt mondja, ugyanazon a gépen érkeztünk New Yorkból. Emlékezett is rám: én voltam az a nő, aki feltartotta a beszálló utasokat, amikor a repülőhöz vezető folyosón rájött, hogy a vámmentesen megvásárolt árukat a tranzitban felejtette, és mindenképpen vissza akart menni értük. (A legtöbb vásárlásomat repülőtereken intéztem.)

Simon pontosan az én zsánerem: barna bőrű, zömök és okos. (Noha átlagos magasságú, később hozzáteszi a listához, hogy „alacsony”, mivel Hollandiában nőtt fel szőke óriások között.) Néhány órával a találkozásunk után rájövök, hogy a „szerelem első látásra” egyszerűen annyit jelent, hogy azonnal és tökéletesen nyugodtnak érzed magad valakivel. Bár akkor csak ennyit mondtam: – Semmiképp se feküdjünk le egymással.

Elragadónak találtam, de óvatos voltam. Simon épp akkor menekült el a londoni ingatlanpiacról, és vett egy olcsó lakást Párizsban. Én Dél-Amerika és New York között ingáztam. Enyhén szólva túlzásnak és roppant megerőltetőnek tűnt hosszú távú kapcsolatba kezdeni olyasvalakivel, aki egy harmadik kontinensen él. Az argentínai találkozás után néha írtunk egymásnak egy-egy e-mailt. Azonban nem engedtem meg magamnak, hogy túlságosan komolyan vegyem Simont. Reméltem, hogy az én időzónámban is akadnak barna bőrű, okos férfiak.

Hét hónappal később, amikor Simon váratlanul felhív, és elmondom neki, hogy kirúgtak, nem kezd el érzelegni, és nem bánik hímes tojásként velem. Inkább örül, hogy végre van egy kis szabadidőm. Azt mondja, úgy érzi, hogy „befejezetlen ügyeink” vannak, és szívesen eljönne New Yorkba.

– Hát ez elég hülye ötlet – mondom. Minek? Nem költözhet Amerikába, hiszen az európai fociról ír. Én meg nem tudok franciául, és sosem fordult meg a fejemben, hogy Párizsban éljek. Noha hirtelen én is „jól mozdítható” lettem, annál azért óvatosabb vagyok, hogy másvalakinek a vonzáskörében kezdjek el keringeni, mielőtt újra kialakítanám a magam köreit.

Simon ugyanabban a lepukkant bőrdzsekiben érkezik New Yorkba, amelyik Argentínában volt rajta, kezében egy bagellel és füstölt lazaccal, amelyeket a lakásomhoz közeli boltban vett. Egy hónappal később bemutat a szüleinek Londonban. Hat hónappal később eladom a javaim nagy részét, a többit pedig Franciaországba küldöm hajóval. A barátaim szerint meggondolatlanul cselekszem. Nem törődöm a véleményükkel, és elhagyom a New York-i, hosszú távra bérelt garzonomat három bőrönddel és egy doboz dél-amerikai fémpénzzel, amit a pakisztáni sofőrnek adok, aki a reptérre visz.

És hopp, máris párizsi vagyok! Beköltözöm Simon kétszobás legénylakásába, egy valaha főként asztalosok által lakott környékre Párizs keleti részén. Mivel a munkanélküli-segély még mindig folydogál a számlámra, otthagyom a pénzügyi újságírást, és kutatásokba kezdek, amiknek az eredményét egy könyv megírásához akarom felhasználni. Napközben külön szobában dolgozunk Simonnal.

Az új szerelem csillogása szinte azonnal fakulni kezd, főként lakberendezési kérdések miatt. Egyszer azt olvastam egy fengsujkönyvben, hogy a padlóra halmozott tárgyak depressziót jeleznek. Simon szerint csak azt, hogy utálja a polcokat. Nagy okosan beruházott egy hatalmas, nem felületkezelt faasztalba, amely elfoglalja a nappali nagy részét, és egy gázbojlerbe, amely annyira kezdetleges, hogy sose lehet tudni, lesz-e meleg víz. Különösen idegesít az a szokása, hogy a zsebében levő aprópénzt ledobálja a földre, ami aztán valahogy a szobák sarkaiba vándorol, és ott összegyűlik. – Tüntesd már el azt a pénzt! – könyörgök.

A lakáson kívül se nagyon lelek megnyugvásra. Hiába vagyok a világ gasztronómiai fővárosában, egyszerűen nem tudok mit enni. A legtöbb angolszász nőismerősömhöz hasonlóan extrém étkezési szokásokkal érkezem Párizsba (Atkins-diétára hajló vegetáriánus vagyok). Ahogy járkálok a városban, szinte ostromgyűrűben érzem magam a millió pékség és a húst hússal kínáló éttermek között. Egy ideig szinte kizárólag omletten és kecskesajtos salátán élek. Amikor megkérem a pincért, hogy az öntetet tegye csak a saláta mellé, bolondnak néz. Azt sem értem, miért van az, hogy a francia szupermarketekben minden amerikai gabonapehely kapható, kivéve az én kedvencemet, a Grape-Nutsot, és hogy a kávéházakban miért nincs zsírmentes tej.

Tudom, hálátlanságnak hangzik, hogy nem áradozom Párizsról. Talán egyszerűen felszínesnek érzem, hogy elájuljak egy várostól pusztán azért, mert szép. Azok a városok, amelyekbe korábban szerelmes voltam, mind – hogy is mondjam… füstösebb képűek voltak: São Paulo, Mexikóváros, New York. Nem olyanok, mint amelyek egyszerűen csak hanyatt vetik magukat, és várják, hogy imádják őket. A mi környékünk még csak nem is olyan szép. És a mindennapi élet tele van kis csalódásokkal. Arról senki sem szokott beszélni, hogy a „párizsi tavasz” azért olyan nagy szám, mert hét borús, hideg hónap előzi meg (én szerencsés módon ennek a hét hónapos időszaknak az elején érkezem). És noha meg vagyok győződve arról, hogy nem felejtettem el a franciát, amit egy évig tanultam az iskolában, a párizsiak szerint azt, amit én beszélek, úgy hívják: spanyol.

Azért sok mindent vonzónak találok Párizsban. Tetszik, hogy a metró ajtaja másodpercekkel korábban kinyílik, mint ahogy a szerelvény megáll, mert ez azt sugallja, hogy a város felnőttként kezeli a lakóit. Az is tetszik, hogy a megérkezésem után fél évvel szinte minden angol és amerikai ismerősünk „átugrik” hozzánk a kontinensre, és meglátogat bennünket, köztük olyanok is, akikről később kiderül, hogy csupán „Facebook-barátok”. Végül aztán szigorú irányelveket és pontrendszert vezetünk be a vendégfogadásra. (Tipp: ha egy hétig maradsz, vegyél ajándékot.) A híres párizsi udvariatlanság cseppet sem zavar. Legalább interaktív. A közömbösség viszont idegesít. Úgy tűnik, Simonon kívül senkit sem érdekel, hogy ott vagyok. Ő pedig gyakran elmegy otthonról, hogy dédelgesse a Párizsról alkotott fantáziaképét, amely oly kevéssé bonyolult, hogy mindeddig sikerült megőriznie. Ha nem tévedek, Simon még egyetlen múzeumba se tette be a lábát. A kávéházi újságolvasásról viszont úgy beszél, mint természetfölötti élményről. Egyik este egy közeli étterembe megyünk, ahol Simon egészen elalél, amikor a pincér letesz elé egy sajttálat.

– Ezért élek Párizsban! – jelenti ki. Így tehát kiderül, hogy a szerelem és a sajt tranzitív tulajdonsága révén nekem is Párizsban kell élnem, a miatt a büdös sajt miatt. Az igazság kedvéért meg kell mondanom: kezdem azt hinni, hogy nem Párizzsal van a baj, hanem velem. New York szereti, ha egy nő kicsit neurotikus. Bátorítja, hogy okosan, imádni valóan zűrzavaros legyen – mint Meg Ryan a Harry és Sallyben vagy Diane Keaton az Annie Hallban. New York-i barátnőim közül sokan többet költenek pszichoterápiára, mint albérletre, pedig férfiügyeken kívül semmi komolyabb bajuk sincsen.

Ez a figura Párizsban nem nyerő. A franciák szeretik Woody Allen filmjeit, de a valóságban az ideális Parisienne nyugodt, diszkrét, kissé távolságtartó és rendkívül határozott. Étlapról rendel. Nem fecseg a gyermekkoráról meg az étkezési szokásairól. Ha New York olyan nőkről szól, akik egyfolytában a múltbeli ballépéseiken töprengenek, és állandó útkeresők, Párizs olyanokról, akik nem bánnak semmit sem, legalábbis a külvilág felé ezt mutatják. Franciaországban a „neurotikus” kifejezés nem önmagunkat lekicsinylő féldicsekvést, hanem betegséget takar.

Még Simont is – aki pedig csak brit – meghökkentik az állandó kételyeim és a gyakori igényem kapcsolatunk kitárgyalására.

– Mire gondolsz? – kérdezem tőle időnként, rendszerint amikor épp újságot olvas.

– A holland focira – vágja rá mindig.

Fogalmam sincs, komolyan beszél-e. Már rájöttem, hogy Simon az állandó irónia állapotában él. Minden mondatát egy kis vigyorral kíséri, még azt is, hogy „szeretlek”. Ugyanakkor szinte sohasem nevet, még olyankor se, ha viccelődni próbálok. (Vannak közeli barátai, akik nem is tudják, hogy vannak gödröcskéi.) Simon azt állítja, hogy nem mosolyogni brit szokás. Én viszont biztos vagyok benne, hogy angolokat is láttam már nevetni. Egyébként pedig elég hervasztó, hogy amikor végre angolul beszélhetek valakivel, az illető oda se figyel rám.

A nevetés hiánya egy másik, jelentősebb kulturális különbségre is rámutat. Én mint amerikai igénylem, hogy nyíltan kimondjam a dolgokat. Egy hétvége után, amelyet Simon szüleivel töltünk, a visszafelé úton Párizsba a vonaton megkérdezem tőle, tetszettem-e a szüleinek.

– Persze hogy tetszettél, nem tűnt fel? – kérdezi.

– De mondták is, hogy tetszettem nekik? – faggatom tovább.

Társaság után kajtatva bejárom a várost, számtalan ismeretlennel randevúzom, otthoni barátaim barátaival. Legtöbbjük szintén Párizsban élő külföldi. Egyikük sem lelkesedik a tanácstalan jövevényért. Jó néhányuknak maga a „Párizsban élés” a munkája, és ezt is válaszolják, ha megkérdezik tőlük, mivel foglalkoznak. Sokan késnek a találkozóról, ezzel is bizonyítva, hogy már ők is szinte bennszülöttek. (Később megtudom, hogy a franciák általában pontosak, ha egyetlen emberrel randevúznak. Csak a csoportos eseményekről divat késni, beleértve a gyerekek születésnapi zsúrjait is.)

A franciákkal való barátkozási kísérleteim kezdetben még ennél is rosszabbul sülnek el. Egy buliban egész jól összejövök egy velem egykorú művészettörténésznővel, aki remekül beszél angolul. Ám amikor meghív magához teázni, világossá válik, hogy egészen más női barátkozási szertartásaink vannak. Én a vallomás és a tükrözés angolszász modelljét akarnám követni, és sokszor mondom megnyugtatóan, hogy „én is”. Ő finnyásan piszkálgatja a süteményét, és különféle művészeti elméletekről értekezik. Éhesen távozom, és még azt sem tudom meg, hogy van-e barátja.

Egyedül akkor jutok hozzá némi tükrözéshez, amikor egy amerikai író, Edmund White könyvét olvasom,[1] aki az 1980-as években élt Franciaországban. Ő az első, aki kijelenti, hogy a depresszió és a sodródás érzése kifejezetten észszerű reakció a párizsi életre. „Képzeld el, hogy meghalsz, és hálás vagy, hogy a mennyországba kerültél, amíg csak rá nem döbbensz egy napon (vagy egy évszázadban), hogy az alaphangulatod búskomor, holott folyamatosan meg voltál győződve arról, hogy a boldogság egy kőhajításnyira van tőled. Ilyen az, ha az ember évekig, sőt évtizedekig Párizsban él. Enyhe pokol, mely olyan kényelmes, hogy hasonlít a mennyországhoz.”A Párizzsal kapcsolatos kételyeim ellenére még mindig meglehetősen biztos vagyok Simonban. Beletörődtem abba is, hogy aki mediterrán típus, az szükségképpen rendetlen is. Egyre jobban tudom olvasni az arcrezdüléseit is. Az átfutó mosoly azt jelenti, hogy értette a viccet. A ritkán előforduló széles mosoly hatalmas elismerést jelez. Néha még azt is mondja, ha fahangon is: „Ez vicces volt.” Az is megnyugtat, hogy mogorvasága ellenére Simonnak rengeteg régi, hűséges barátja van. Talán azért, mert az irónia rétegei alatt bájosan életképtelen. Nem tud vezetni, nem tud felfújni egy lufit, és nem képes összehajtogatni egy ruhadarabot anélkül, hogy a fogai közé ne venné. A hűtőnket telerakja bontatlan konzervekkel. Az egyszerűség kedvéért mindent a legmagasabb hőfokon főz. (Az egyetemi barátaitól később megtudom: Simon arról volt híres, hogy a csirkecombok, amelyeket megsütött, kívül szénné égtek, belül pedig fagyosak maradtak.) Amikor megmutatom neki, hogyan kell salátaöntetet készíteni olajból és ecetből, leírja a receptet, és még évekkel később is minden alkalommal előveszi, ha vacsorát készít. Simon javára legyen mondva, hogy Franciaországgal kapcsolatban soha semmi sem zavarja. Elemében érzi magát külföldiként. A szülei antropológusok, akik Simon gyerekkorában bejárták a világot, és születésétől fogva megtanították a fiukat arra, hogy örömét lelje a helyi szokásokban. Tízéves koráig összesen hat országban élt (egy évig Amerikában is). Úgy váltogatja a nyelveket, mint én a cipőket.

Elhatározom, hogy Simon kedvéért adok egy esélyt Franciaországnak. Egy Párizs melletti, 13. századi kastélyban tartjuk meg az esküvőt; a kastély körül várárok húzódik, de nem veszek tudomást a dolog szimbolikus jelentőségéről. A családi harmónia kedvéért nagyobb lakást bérelünk. IKEA-polcokat rendelek nagy tételben, és minden szobában tálakat helyezek el a kósza pénzérméknek. Igyekszem a gyakorlatias énemre hallgatni, a neurotikus énem helyett. Az éttermekben elkezdek az étlapról választani, és néha még egy darab libamájat is elmajszolok. A francia beszédem egyre kevésbé hangzik úgy, mintha kiváló spanyol lenne, és egyre inkább hasonlít a nagyon gyenge franciához. Kisvártatva csaknem letelepedettnek mondhatom magam: van dolgozószobám, határidőm egy könyvre, és még néhány új barátom is.

Simonnal már beszéltünk gyerekekről. Mindketten akarunk gyereket. Sőt, én hármat. És kedvemre való az is, hogy Párizsban szüljek, így a gyerekeim különösebb erőfeszítés nélkül kétnyelvűek és valóban kozmopoliták lesznek. Még ha borzalmas felnőttekké válnak is, ha bedobják azt, hogy „Párizsban nevelkedtem”, máris iszonyú menők lesznek.

Aggódom a teherbe esés miatt. Felnőtt életem nagy részében azon igyekeztem, nagyon sikeresen, hogy ne essek teherbe, így most fogalmam sincs, az ellenkezője vajon menni fog-e. Azonban ez is ugyanolyan rohamosan történik, mint az udvarlási időszakunk. Egyik nap beírom a Google-ba: „Hogyan essünk teherbe?”, másnap – legalábbis nekem így tűnik – már ott is van a két rózsaszín csík a francia terhességi teszten.

Odavagyok a boldogságtól. De az öröm mellett jönnek az aggodalmak is. Azonnal kútba esik a tervem, hogy Carrie Bradshaw figurája helyett inkább Catherine Deneuve-ét fogom hozni. Nem ez a megfelelő pillanat arra, hogy bennszülötté váljak. Az a gondolat kerít hatalmába, hogy a terhességemet gondosan felügyelnem kell, és mindent pontosan úgy kell csinálnom, ahogy helyes. Alig néhány órával azután, hogy Simonnal megosztom a jó hírt, máris felmegyek a világhálóra, hogy terhességről szóló angol nyelvű honlapokra vadásszak. Utána elszaladok a Louvre melletti angol nyelvű könyveket árusító boltba terhességi tanácsadó könyvekért. Magyarán szólva: pontosan tudni akarom, mi miatt kell izgulnom.

Pár nap múlva már szedem is a terhesség alatt ajánlott vitaminokat, és szenvedélyesen olvasom a Baby Centre „Biztonságos-e?” rovatát. Biztonságos-e nem biotermékeket enni terhesség alatt? Biztonságos-e egész nap számítógép közelében tartózkodni? Biztonságos-e magas sarkú cipőt hordani, édességet falni halloweenkor, vagy magashegységben nyaralni?

Ez a biztonságmánia azért olyan kényszeres, mert újabb és újabb aggodalmakat teremt (Biztonságos-e fénymásolni? Biztonságos-e lenyelni az ondót?), arról azonban szó sincs, hogy aztán egy egyszerű igennel vagy nemmel enyhítené őket. Ehelyett a szakemberek vitatkoznak egymással, és kétértelmű válaszokat adnak. „Biztonságos-e terhesség alatt manikűröztetni?” Tulajdonképpen igen, de ha a szalonokban használt nagy mennyiségű oldószernek van kitéve a terhes nő, az nem jó. Tekézni biztonságos? Igen is, meg nem is.

Angolszász ismerőseim úgy gondolják, hogy a terhesség – aztán meg az anyaság – házi feladattal jár. Az első házi feladat az, hogy választani kell a millió nevelési stílus közül. Akivel csak beszélek, mindenki más könyvre esküszik. Jó párat én is megveszek. Ám ahelyett, hogy úgy érezném, egyre felkészültebb vagyok tőlük, a számtalan, egymással ellenkező tanácstól magukat a csecsemőket is enigmatikus, kiismerhetetlen lényeknek kezdem látni. Hogy kik ők, és mire van szükségük – úgy látszik, ez attól függ, melyik könyvet olvassa az ember.

Az önálló tanulás egy másik következménye, hogy mi, angolszász kismamák szakértői vagyunk minden bajnak, ami csak megtörténhet. Egy Párizsba látogató terhes angol nő ebédnél kijelenti: öt ezrelék esélye van annak, hogy a babája halva születik. Azt mondja, jól tudja, hogy ez morbid és értelmetlen, de nem tehet róla, foglalkoztatja. Egy londoni ismerősöm, akinek sajnos közegészségügyből van doktorija, a terhessége első harmadát azzal tölti, hogy katalogizálja, mekkora esélye van annak, hogy a babája elkapja az összes elképzelhető betegség valamelyikét. Ez az aggodalom vesz körül, amikor ellátogatunk Simon családjához Londonba (úgy döntöttem: elhiszem, hogy a szülei imádnak). Épp egy kávéházban üldögélek, amikor egy jól öltözött hölgy megszólít, és mesélni kezd egy újonnan megjelent tanulmányról, amely kimutatja, hogy a sok koffein fokozza a vetélés kockázatát. Szavahihetőségének bizonyítékául megemlíti, hogy a férje orvos. Nem érdekel, ki a férje. Csak az bosszant, hogy feltételezi: nem olvastam a tanulmányt. Persze hogy olvastam, azóta próbálok valahogy túlélni heti egy csésze kávéval.

Minthogy az embernek ennyi tanulni- és aggódnivalója van, a terhesség egyre inkább olyan, mint egy teljes állás. Egyre kevesebbet dolgozom a könyvemen, amelyet pedig még szülés előtt le kéne adnom. Ehelyett más terhes angolszász nőkkel chatelek, akik ugyanakkorra vannak kiírva, mint én. Ezek a nők – hozzám hasonlóan – hozzászoktak, hogy a saját igényeikre szabják a környezetüket, még ha csupán arról van is szó, hogy szójatejet szerezzenek a kávéjukba. És mint én, ők is úgy érzik, hogy ez a primitív, emlősállattá lefokozó esemény, amely a testükben történik, nyugtalanítóan kívül esik a hatáskörükön. Az aggódás – mint az ülés karfájának szorongatása a repülőn turbulencia idején – legalább azt az érzést kelti, mintha ez nem így lenne.

A terhességről szóló angol nyelvű lapok, amelyekhez Párizsban könnyen hozzájutok, láthatóan alig várják, hogy segíthessenek az aggodalmainkat megfelelő csatornába terelni. Arra az egy dologra fókuszálnak, amelyet a terhes nők feltétlenül kontrollálni tudnak: az evésre. „Evés előtt mindig gondolja végig: jó ez a gyereknek? Ha igen, egyen. De ha csak torkoskodni akar, tegye le a villát” – fogalmaznak a híresen aggodalomkeltő, terhesgondozásról szóló bestseller, az Az a kilenc hónap[2] szerzői.

Tisztában vagyok vele, hogy a könyveimben szereplő tiltások nem mind egyaránt fontosak. A cigaretta és az alkohol nyilvánvalóan rosszat tesz, viszont a kagyló, a felvágott, a nyers tojás és a pasztőrözetlen sajt csak akkor veszélyes, ha valami olyan ritka dologgal van szennyezve, mint a lisztéria vagy a szalmonella. De a biztonság kedvéért minden tiltást szó szerint veszek. Az osztrigát és a libamájat elég könnyű elkerülni. Ám – mivel Franciaországban élek – a sajtok miatt pánikban vagyok. – Ugye, pasztőrözött parmezánt tesznek a tésztára? – kérdezem a döbbent pincérektől. Az aggodalmaim Simonon csapódnak le. Lesúrolta a vágódeszkát a nyers csirke után? Biztos, hogy szereti a még meg nem született gyermekünket? Az Az a kilenc hónap című könyv tartalmaz egy terhesétrendet, amely az összeállítói szerint segíti a magzat agyának fejlődését, csökkenti egyes születési rendellenességek kockázatát, sőt még ahhoz is hozzájárul, hogy a gyermekünk idővel egészségesebb felnőtté váljék. Minden egyes morzsa potenciális pluszpontot jelenthet a gyereked egyetemi felvételijén. Az éhséggel pedig nem kell foglalkozni: ha a nap végén kiderül, hogy a fehérjebevitel alatta maradt a kívánt mennyiségnek, a terhesétrend azt javasolja, hogy lefekvés előtt még gyorsan dobjunk be egy kis tojássalátát.

Tetszik ez a „diéta”. Éveken át azért diétáztam, hogy lefogyjak, így igazán lelkesítő, hogy most azért kell diétáznom, hogy hízzam. Mintha jutalmat kapnék, amiért évekig dolgoztam, hogy elég vékony maradjak, és sikerüljön férjet szereznem. Az internetes fórumok tele vannak olyan nőkkel, akik a megengedettnél húsz-huszonöt kilóval többet híztak. Persze mindannyian a divattervezők ruhakölteményeit viselő, csinos kis tömör pocakkal domborító terhes celebekhez meg a Fit Pregnancy (Terhesen is fitten!) címlapján pózoló modellekhez szeretnénk hasonlítani. Némelyik ismerősöm úgy is néz ki. Egy másik, ezzel ellentétes vélemény szerint viszont szabadjára kell engednünk az étvágyunkat. „Egyél, amennyi jólesik”, javasolja a Best Friends’ Guide to Pregnancy (Legjobb barátnők terhességi kalauza) bizalmaskodó szerzője, akinek a könyvét az ágyban szoktam olvasni. „Ugyan milyen egyéb öröme van egy terhes nőnek?”

A terhesétrend jellemző módon megengedi, hogy néha „csaljak”, és bekapjak egy-egy sajtburgert vagy cukormázas fánkot. Tulajdonképpen az egész terhesség egy nagy csalásnak tűnik. Azok az ételek, amelyeket ilyenkor megkíván az ember, pont azok, amelyeket a nők kamaszkoruk óta megtagadtak maguktól: sajttorta, turmix, sajtos makaróni és fagylalttorta. Én mindenre citromot akarok facsarni, és egész vekni kenyereket szeretnék befalni.

Valakitől azt hallottam: Jane Birkin mindig elfelejti, hogy a bagett, az „un” vagy „une”, ezért egyszerűen „deux baguettes”-et kér. Az idézet forrását nem találom, de valahányszor bemegyek egy pékségbe, én is ezt a stratégiát követem. Aztán pedig – nyilván a sovány Birkinnel ellentétben – mindkettőt befalom.

JEGYZETEK

Előszó – A francia gyerekek nem dobálják az ételt

[1] Az International Social Survey Program egy 2002-es felmérése szerint a francia felnőttek 90 százaléka egyetértett vagy erősen egyetértett azzal az állítással, hogy „a legnagyobb öröm az életben nézni, ahogy a gyerekek felnőnek”. Az USA-ban ez az arány 85,5 százalék volt, Nagy-Britanniában 81,1 százalék.

[2] Joseph Epstein: The Kindergarchy: Every Child a Dauphin. (Gyermekek oligarchiája: minden gyerek kis trónörökös.) The Weekly Standard, 2008. június 9. Valószínűleg Epstein találta ki a „kindergarchy” kifejezést is.

[3] Erről Judith Warner ír Perfect Madness: Motherhood in the Age of Anxiety (Tökéletes őrület. Anyaság a szorongás korában.) című könyvében (Riverhead Books, New York, 2005).

[4] Alan B. Krueger – Daniel Kahnemann – Claude Fischer – David Schkade – Norbert Schwartz – Arthur A. Stone: Time-use and subjective well-being in France and the US. (Az idő kihasználása és a szubjektív jóllét Franciaországban és az Egyesült Államokban.) Social Indicators Research, 93 (2009), 7–18.

[5] Az OECD 2009-es adatai szerint Franciaországban minden nőre 1,99 születés jut. Belgiumban ez az arány 1,83; Olaszországban 1,41; Spanyolországban 1,4; Németországban 1,36.

1. Gyermeket vár?

[1] Edmund White: The Flâneur: A Stroll Through the Paradoxes of Paris. (A flâneur: séta Párizs paradoxonjain keresztül.) Bloomsbury, London, 2001.

[2] Arlene Eisenberg – Heidi Murkoff – Sandee Hathaway: Az a kilenc hónap. Ford. Lorschy Katalin. Park, Budapest, 2005, 71.