DEVNEY PERRY

JASPER
VA L E

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

HUSZONHATODIK FEJEZET

HUSZONHETEDIK FEJEZET

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

EPILÓGUS

BÓNUSZ EPILÓGUS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

ELSŐ FEJEZET

ELOISE

A Bellagio szökőkútjának égbe törő vízsugarai valósággal ragyogtak a lámpák fényében. A fehér szálloda büszkén magasodott a háttérben, ahogy a víz egy drámai hegedűverseny dallamát követve perdült és táncolt előttünk.

– Olyanok, mint a holdsugarak. – Felsóhajtottam, és Lyla vállának döntöttem a fejemet. – Varázslatos. Tegyünk egy szökőkutat a The Eloise-ba.

A nővérem kuncogni kezdett.

– Megnézném, ahogy előadod apunak.

– El tudod képzelni? – Felhorkantottam. – Először persze nemet mondana. Aztán jönne az a homlokráncolós nézése, amikor összeérnek a szemöldökei, és félrehajtja a fejét.

– A homlokráncolós nézéshez nálam mindig jár a pislogós szem is – tette hozzá.

– Ó, tényleg, a pislogós szem… Ki is ment a fejemből – helyeseltem. Apu ilyenkor zsinórban tíz, tizenegy, tizenkét alkalommal pislog, mintha azt próbálná eldönteni, komolyan mondtam-e. – Tudod, mi az igazán igazságtalan? Sosem láttam aput így pislogni Griffinre, Knoxra vagy Mateóra.

– Ugye? Nekünk, lányoknak tartogatja.

– Igazságtalan.

Apu szerint a fiai sokkal kevesebb fejfájást okoztak neki a lányainál. Bármit is jelentett ez.

– Részeg vagy? – kérdezte Lyla.

– Aha. – Bólintottam. – És te?

Lyla nagyot csuklott.

– Ezt vedd igennek!

Az övébe fontam a karomat, és még jobban hozzábújtam, álmodozó mosoly terült szét az arcomon.

A végtagjaim kicsit ellazultak. A fejem hangyányit zsongott. A szívemet könnyebbnek éreztem, készen arra, hogy szárnyat bontson. Részeg voltam és boldog, mint a szökőkút műsora.

– Ez jó kis nap volt – mormoltam.

– Baromi jó. Örülök, hogy eljöttünk. És hogy Foster megnyerte a meccsét.

– Én is – Elengedtem a karját, és tölcsért formáltam a kezemből. – Hajrá, Foster Madden!

– Eloise! – Lyla rácsapott a kezemre, ahogy egyre többen meredtek ránk a közelben állók közül. – Miért kell ilyen hangosnak lenni?

Felnevettem.

– Kit érdekel, ha hangos vagyok? Sosem találkozunk újra ezekkel a fapofákkal.

Másnap reggel indul a repülő Montanába. Búcsút intünk a holdsugaraknak, és visszatérünk a valóságba.

A UFC-meccsre érkeztünk Las Vegasba Lylával. Foster Madden, a testvérünk, Talia párja, megvédte a középsúlyú világbajnoki címét, könnyedén kiütve az ellenfelét.

Foster Taliát akarta meglepni azzal, hogy meghívott minket… nem akarta, hogy egyedül izguljon a nézőtéren. De ez csak egy rövid kiruccanás volt. Lylát és engem is várt a munkahelyünk Quincyben, és a másnapi ébresztő nem ígérkezett kellemesnek.

Mégis úgy döntöttünk, hogy tovább bulizunk. Csak egypár ital. Egy kis tánc…, ha már ilyen szépen kiöltöztünk. Lyla tengerészkék, félvállas overallja tökéletesen kiemelte a kék szemét. Az én választásom egy váll nélküli, fekete csőtopra esett a lehető legszűkebb farmerrel és a legmagasabb sarkú cipővel. Ritkán volt lehetőségünk ilyen kiruccanásokra… a sok munka kicsinálja a magánéletet.

De ez az este a jól megérdemelt kikapcsolódásé volt. Azt kívántam, bár sose érne véget.

A szökőkút zenéje túl hamar elnémult, és a Bellagio előtti tavacska partján összeverődött nézősereg kezdett szétszéledni.

Az estére mellénk rendelt srác, Chase kötelességtudóan várakozott néhány lépésnyire tőlünk, összefont karral, mintha a testőrünk lett volna. Bizonyos szempontból az is volt.

Mielőtt Foster és Talia visszavonult a lakosztályukba megünnepelni a győzelmet, Foster Chase lelkére kötötte, hogy tartson velünk mindenhova. A kölyök Foster menedzserének dolgozott, és alig lehetett több tizennyolcnál. Azt gyanítottam, hogy a klubba hamis személyivel jutott be.

A UFC-tápláléklánc legalján lehetett, ha rá osztották a bébiszitter szerepét. Szegényke. Egyetlen zokszó nélkül követett minket egész éjszaka, de már alig állt a lábán.

– Elindulunk vissza a szállodába? – érdeklődött.

Lylához hajoltam, hogy a fülébe suttogjak.

– Szerinted sírni fog, ha nemet mondunk?

A szája elé kapta a kezét, hogy elfojtsa a nevetést.

– Biztos.

Chase nagyot ásított. Az ásítozása miatt jöttünk el éjfél előtt a klubból.

– Szerinted Jasper még mindig ott van? – mélázott Lyla.

– Passz. – Vállat vontam.

Jasper Vale Foster edzője és legjobb barátja. Ő szólt nekünk az after partyról a klubban, és hívott meg minket. Többnyire UFC-s emberek voltak ott, Jasper és Foster ismerősei azokból az évekből, amikor Vegasban éltek. De örültem, hogy Lylán kívül volt ott legalább még egy ismerős arc.

– Menjünk vissza, és derítsük ki?

Mondd, hogy igen! Még több tánc. Még több ital. Mondd, hogy igen, mondd, hogy igen!

Chase tekintete elkomorult. Szánalomra méltó, gyámoltalan arckifejezést öltött.

A fenébe is, Chase!

A klubban a huszadik ásítás környékén mondtuk neki, hogy nyugodtan hazamehet, de kitartott. Iszonyú jól éreztük magunkat, mégis azt mondtam Lylának, hogy ideje visszamenni a szállodába. Utálom, ha valaki nem érzi jól magát.

Chase fiatal volt, de nyilvánvalóan okos. Alig néhány óra alatt rájött, hogy én vagyok a legvajszívűbb az egész Eden családból. Fegyverként használta az ásítást, hogy visszatereljen a szobáinkba.

A kis sunyi…

– Eh, hagyjuk – motyogtam. – Mennünk kéne.

– Igen, ez a cipő kicsinálja a lábamat – helyeselt Lyla.

– Vezess minket, Chase.

Ahogy elindultunk a szálloda felé, libabőrös lettem az éjszakai levegőtől. Hideg volt, még egy sivataghoz képest is. Március elején napnyugta után gyorsan zuhanni kezdett a hőmérséklet.

– Brr. De hide… – kezdtem, de elakadt a szavam, és tapogatni kezdtem a karomat. – A francba! Hol a dzsekim?

Amikor kijöttünk a klubból, én kértem, hogy tegyünk egy kitérőt a szökőkúthoz, hogy megnézzük a műsort.

Megpördültem, és azt a helyet pásztázta a tekintetem, ahol addig álltunk, de sehol sem láttam a dzsekit.

– Biztos a klubban felejtettem. – Felnyögtem. Szép volt, Eloise! – Imádom azt a dzsekit.

Az volt a kedvenc bőrkabátom. Nem túl vastag. Nem túl vékony. Még az ujja is pont elég hosszú a karomhoz, egy igazi ritkaság.

– Visszamehetünk érte – ajánlotta Lyla, és ezúttal ő ásított.

Otthon, Quincyben saját kávézót vezetett, és büszke voltam rá, hogy idáig ébren tudott maradni, figyelembe véve, hogy a hajnali keléshez volt szokva. Általában kilenckor már ágyban volt. Biztos voltam benne, hogy Lyla ébresztő nélkül is kipattan majd reggel az ágyból. És többé-kevésbé biztos abban, hogy engem majd úgy kell kirángatnia a sajátomból.

– Visszamegyünk a lakosztályba, hogy lefeküdhess – jelentettem ki. – Aztán Chase-szel visszamegyünk a klubba a dzsekimért.

– Biztos?

Bólintottam, a karjába fűztem a sajátomat, és intettem Chase-nek.

– Vezess minket, Crouton!

Chase elfintorodott.

– Nem hiszem, hogy kedveli ezt a becenevet – mondtam Lylának.

Vihogni kezdett, ahogy a fiúhoz igazítottuk a lépteinket, a cipőnk sarka ütemesen kattogott a járdán a szállodáig vezető úton. A liftek előtt megtorpantunk. Foster lakosztályt bérelt nekünk aznap estére, külön hálószobákkal. Hála az égnek! Lyla mindig letúr az ágyról.

– Egy lépést se tegyél Chase nélkül! – Lyla az orromra mutatott.

– Igenis, asszonyom! – Gúnyosan tisztelegtem.

– Uhhh… – Elfintorította az orrát. – Ne asszonyomozz engem!

– Miért ne, asszonyom?

– Szólíts csak Lyla királynőnek.

Megpróbált pukedlizni, amiből az ingatag lába miatt majdnem hasra esés lett.

– Óvatosan! – Odaugrottam, hogy elkapjam a kezét, és segítsek neki kiegyenesedni.

– A tűsarok ellenem fordult. – A homlokát ráncolva lenézett a bűnös cipőre, aztán belépett a közben kinyílt liftbe. – Akkor nemsokára?

– Seperc alatt megjárjuk. – Búcsút intettem, ahogy bezárult az ajtó, majd gonosz mosollyal Chase-hez fordultam. – Végre ihatunk pár rövidet.

A fiú eltátotta a száját.

– Csak vicceltem… – mondtam éneklő hangon, és a korábbi útvonalunkat követve elindultam a bejárathoz.

Épp elhaladtunk az immár nyugodt vizű szökőkút mellett, amikor egy ismerős arc tűnt fel előttünk a járdán.

– Ó, nézd! Itt jön Jasper! – Az ujjammal arrafelé mutattam.

Chase felemelte a kezét.

Jasper ugyanígy tett. És ott volt a kezében a dzseki.

– Éljen! – Összecsaptam a kezemet, és megálltunk, hogy bevárjuk Jaspert. – Az én hősöm. Köszönöm!

– Szívesen. – Felém nyújtotta a fekete bőrkabátot, hogy belebújhassak.

Rámosolyogtam, de hátra kellett döntenem a fejemet, hogy a szemébe nézhessek. A mindenit, de magas! Miért nem tűnt fel korábban? Akkora lehet, mint a testvéreim.

– Hú, de magas vagy! Hány centi?

– Száznyolcvannyolc – válaszolt. Reszelős volt a hangja, mintha nem használta volna eleget.

– Szép a hangod.

Félmosolyra rándult a szája.

– Sikerült berúgni?

– Ó, igen…

Ennyi séta után állandóvá vált a zsongás a fejemben. Hat óra múlva is jól érzem majd magam, amikor ki kell menni a reptérre? Nem valószínű.

Jasper szeme körül ráncok jelentek meg, mintha viccesnek találta volna a helyzetet. Nem nevetésre méltóan viccesnek, de viccesnek.

Vagy én voltam vicces? Én annak tartottam magam.

– Chase, szerinted vicces vagyok?

Rám pillantott, és gyors pislogásba kezdett.

Összevontam a szemöldököm.

– Apu is ezt szokta csinálni. A homlokráncolás-pislogás kombót. Utálom. Ez biztos valami pasidolog. Részegen mindig sokat beszélek.

– Mi? – Chase értetlenül fordult Jasperhez. – Ebből egy szót sem értettem.

– Menj csak – mondta a Chase segítségére siető Jasper.

– De Mr. Madden arra utasított, hogy maradjak velük, amíg vissza nem térnek a lakosztályukba.

– Majd én visszakísérem – ígérte Jasper, és a szálloda felé bökött az állával.

– Menj! Érezd jól magad!

– Most csak alvásra vágyom.

Chase hátrált egy lépést. Aztán még egyet. Aztán sarkon fordult, és kocogásnak is beillő sétába kezdett.

– Légy jó! – kiáltottam utána. – Köszönjük, hogy vigyáztál ránk!

Chase ekkor futni kezdett.

– Nem hiszem, hogy élvezte az estét – közöltem Jasperrel. – Megnézhetjük újra a szökőkút műsorát?

– Persze.

Jasper a tavat határoló derékmagasságú betonkorláthoz sétált, és talált nekünk egy üres helyet.

Bepréselődtem mellé, a sima felületen nyugtatva a felkaromat. Aztán fél lábbal felléptem a korlát kerek oszlopocskái közé.

– Szeretem a szökőkutakat.

– Akkor a lehető legjobb helyre jöttél.

Jasper mereven előre nézett, a nyugodt vizet tanulmányozva, miközben én a profiljával tettem ugyanezt.

Még sosem láttam ilyen szép profilt. Tökéletes homloka van. Nem túl kerek. Nem túl lapos. A haja felül hosszabb, oldalt rövidebb volt, néhány szál rendetlenül meredezett. Erős állkapcsa már-már szögletes. Lágy, enyhén csücsörítő ajkak. Klasszikus orr, leszámítva a dudort az orrnyergen, mintha korábban eltört volna.

– Nagyon fáj, ha eltörik az orrod?

– Igen.

Lepillantott rám, barna szemében Vegas fényei tükröződtek, amitől mintha szikrázott volna a tekintete.

Jasper hónapok óta Montanában élt. A szülővárosomban nem tolongtak az egyedülálló, jóképű férfiak, így az ő érkezése nem maradt észrevétlen.

Vagy talán mégis.

Nagyon dögös volt. Szívdöglesztő. Hónapok óta róla kellett volna álmodoznom.

Vagy csak a pia miatt láttam szebbnek? Még sosem fordult elő velem ilyesmi. És őszintén szólva nem is ittam eleget hozzá. Pár vodka-tonikot és a néhány shotot nyomtunk be Lylával, mielőtt eljöttünk a klubból, de még nem ütött be a hatás.

– Iszonyú dögös vagy.

Jó, talán mégis kezdett beütni a pia.

Jasper felvonta a fél szemöldökét, amely ugyanolyan sötét színű volt, mint a haja.

– Egy kicsit morgómedve vagy és borongós. Az is dögös.

– Mindig kimondod, amire gondolsz?

– Csak amikor részeg vagyok, már el is felejtetted? Be nem áll a szám.

Jasper lenézett rám, és valami megvillant a szemében, de nem tudtam rájönni, mi volt az. A zsongás kezdett elhatalmasodni az agyamon.

– Még valami? – kérdezte Jasper.

A száját néztem, miközben beszélt, ahogy a szavakat formálta. A szögletes, szoborszerű állát.

– Még valami micsoda?

– Jár még valami más a fejedben?

– Ó… – tűnődtem el. A tekintetem lejjebb kalandozott a mellkasán, amin szinte szakadásig feszült a kopott farmer mellé felvett fekete póló. A pamut második bőrként feszült a bicepszére és a vállára, a hasán viszont szinte lógott. Vajon kockás a hasa? Biztosan kockás a hasa. – Ölni tudnék azért, hogy a póló nélkül lássalak.

Jasper felnevetett. Ez is rekedtes volt, mintha nem nevetett volna eleget.

Szomorú. Lehet, hogy meg kellene ölelnem?

Annyira elmerültem az elmélkedésben, hogy túl későn vettem észre, mire készül.

Jasper a feje mögé nyúlt, és megragadta a pólót. Huss.

Eltűnt a póló.

– Azt a… büdös… mindenit! – Leesett az állam. – Ez… egyértelműen hat kocka!

– Nyolc – javított ki. – Számold meg!

– Hű… – Megsimogattam az egyik izmot, csak hogy meggyőződjek arról, hogy valódi. Megrándult az érintésemtől.

– Csiklandoz.

– Csiklandós vagy? Óóó… Jaj, de cuki!

Összevonta a szemöldökét.

– Azt hiszem, jobban tetszett, amikor mogorvának hívtál.

– Ohohó! – Egy arra járó nő füttyentett. – Édesem, ha nem rángatod magaddal a szállodába ezt a félistent, akkor küldd az enyémbe! Planet Hollywood. 1132-es szoba.

Fülig elpirultam.

Jasper Foster legjobb barátja. Nem rángathattam az ágyamba, igaz? Igaz. Nagyon kínos lett volna. De már a farmertől is meg akartam szabadítani. Hogy nézhet ki a lába? Olyan vaskos a combja, mint amilyennek tűnik? Ugyanolyan sötét szőr pettyezi, mint ami vékony vonalat rajzol a köldökétől az övéig? És meddig tart az a vonal?

– Eloise…

Felkaptam a tekintetem az arcára.

– Tetszik, ahogy kimondod a nevemet.

– Elpirultál… – Jasper hangja szinte suttogássá halkult. Valami más is átsuhant a tekintetén, talán ugratott, talán flörtölt, de vagy túl gyorsan történt, vagy az én agyam lassult le ennyire.

– Részeg vagyok – bukott ki belőlem.

– Én is.

– Kizárt! – Eltátottam a számat. – Tényleg?

– Aha… – Közelebb hajolt, kissé üveges tekintettel közelítve az ajkamhoz.

– Ööö…, most meg akarsz csókolni?

– Felmerült bennem – hümmögött Jasper.

Aznap este először nem találtam a szavakat.

Közelebb hajolt.

Felemeltem az államat.

De ekkor egy bugyogó hang szólalt meg mellettünk, és az addig nyugodt vízfelületből újra előtörtek a holdfényvízsugarak.

A környéken lézengők közelebb nyomakodtak, nekiszorítva minket a betonkorlátnak, megtörve a pillanat varázsát.

A fenébe! Felsóhajtottam, és a szökőkút felé fordultam.

Jasper visszavette a pólót, és ő is előredőlt, a vállunk egymásnak súrlódott, ahogy zene hangja töltötte meg az éjszakát.

Ezúttal másik dal szólalt meg, egy intenzívebb, gyorsabb tempójú szimfónia erőteljes dobszóval. A víz mozgása hibátlanul össze volt hangolva a zenével.

– Tökéletes – mormoltam. – Szerinted hány kísérletükbe került, mire ilyen lett?

– Nem tudom.

A karjának dőltem, a fejem a vállán nyugodott. Nem hátrált el vagy tolt arrébb, ezért úgy maradtam.

– Szerintem nem mindenben kell tökéletességre törekedni.

– Ebben egyetértünk.

– Gyerekként mindig kiakadtam, ha valami nem volt tökéletes. Például amikor elrontottam egy rajzot, nem tudtam egyszerűen kiradírozni vagy elfogadni a hibát. Egy új papírt vettem elő, és teljesen elölről kezdtem.

Összegyűrt papírok vettek körül, és könnyes volt az arcom, mert nem volt jó a kép.

– Nem tudom, miért voltam ilyen – ismertem el. – Egy nap egy születésnapi üdvözlőkártyát kezdtem színezni apunak. Imádja a lovakat, és amikor megkérdeztem tőle, hogy mit kér szülinapjára, azt mondta, rajzoljak neki egy lovat. Próbáltál már lovat rajzolni?

– Nem.

– Hidd el, nagyon nehéz. Nem ment. Egyre csak próbáltam és próbáltam. Mindenáron meg akartam rajzolni azt a lovat, hogy boldoggá tegyem aput. Egy különleges, vastag papírt használtam. Hogy hívják azt a fajtát?

– Műszaki rajzlap.

– Igen, műszaki rajzlap. Nehéz összegyűrni, úgyhogy félbetéptem, ami nem sikerült. Szóval elértem az utolsó laphoz, és azon is elrontottam a lovat. De nem volt több papírom. Ezért elcsentem Talia festődobozát a hálószobájából, hogy eltakarjam a ronda lovat. Teljesen véletlenszerű színes, kanyargó vonalakkal borítottam be a lapot, egészen a széléig. Mire végeztem, minden festékes volt. Talia dühös volt, mert elhasználtam a vadonatúj festékeit. Anyu dühös volt, mert minden tele volt festékfoltokkal, még a padlóra is jutott. De én imádtam a kártyát. Apu felakasztotta az irodája falára, pedig nem a kért lovat kapta. Máig ott van. És fogalma sincs arról, hogy a sok festék alatt egy ronda ló rejtőzik.

A szökőkút a fináléhoz érkezett, a vízsugarak zárásként utoljára a magasba szöktek.

– Szeretem a tökéletességet – mormoltam. – És a tökéletlenséget is. A vad, merész pillanatokat, amiket később sosem felejtesz el.

Mint a ma estét.

A műsor ismét túl hamar ért véget, sötétség borult a lassan elnyugodó vízre. De én még nem akartam elnyugodni. Energia pezsgett az ujjaim hegyén. Ott bizsergett a bőröm alatt. Ezért ellöktem magam a korláttól, és a karomat széttárva megperdültem. Elvétettem a lépést, de mielőtt elestem volna, egy erős kar ragadott meg a könyököm felett, így megőriztem az egyensúlyomat.

– Hű… – Kuncogtam. – Mára elég volt a pörgésből. A pia és a magas sarkú rossz kombináció.

– Vissza akarsz menni a szállodába?

Durcásan csücsörítettem.

– Nem igazán.

Annyira mókás volt az este. Évek óta nem éreztem magam ilyen jól. Vegas, a tömeg, az energia… valahogy felszabadított.

Ezen az estén nem voltak kötelezettségek. Sem elvárások.

– Tényleg részeg vagy? – kérdeztem csípőre tett kézzel, Jasper arcát tanulmányozva. – Nem tűnsz annak.

Halkan felnevetett.

– Hogy kellene kinéznem részegen?

– Nem tudom… – Széttártam a kezemet. – Még sosem láttalak részegen. De a többség… ellazul.

– Laza vagyok.

– Tök merev vagy. – A szememet forgattam. – Jól kellene éreznünk magunkat.

– Levettem a pólómat a kedvedért.

– Jó, ez igaz. Az nekem volt mókás – ismertem el. Elgondolkodva kopogtattam az államat. – Csinálj valamit! Itt és most. Bizonyítsd be, hogy részeg vagy.

Jasper szeme körül újra megjelentek a nevetőráncok. – Mint például?

– Nem tudom. Te éltél itt évekig. Mit szoktak spontán módon csinálni Vegasban?

Jasper helyett egy arra járó férfi válaszolt.

– Megházasodni.

– Nem házasodhatunk össze… – Felhorkantottam.

– Miért ne? – kérdezte a fickó, aki le sem lassítva továbbhaladt.

– Igen. – Jasper bólintott. – Miért ne?

MÁSODIK FEJEZET

JASPER

A bőröndbe tömködött ruhák suhogása töltötte meg a hálószobát. Aztán csupasz lábak hangja jelezte, hogy Eloise lábujjhegyen a hálószobába sietett. Másodpercekkel később visszatért. A tompa puffanás arra utalt, hogy a neszesszere is csatlakozott a ruháihoz. Aztán következett a cipzár, minden egyes fog olyan kínos lassúsággal kapaszkodott egymásba, hogy rossz volt hallgatni.

A feleségem megpróbált feltűnés nélkül lelépni.

A feleségem.

Alig tudtam visszafogni magam, hogy ne kezdjek káromkodni a párnába fúrva az arcomat. Zsongott a fejem. A halántékom mögötti lüktetést nem az előző esti alkohol, hanem a ma reggeli helyzet táplálta.

De nem mertem megmozdulni. Kővé dermedve hevertem, apró, alig észlelhető kortyokban nyeltem a levegőt.

Eloise azt hitte, hogy még alszom. Én pedig úgy tettem, mintha tényleg így lenne. Egyelőre. Amíg rá nem jövök, hogyan hozhatom helyre a hibánkat.

Mi a fene ütött belém?

Feleségül vettem Eloise-t. Feleségül.

A szó órák óta kavargott a fejemben. Hosszú órák óta, amelyeket alvással kellett volna töltenem.

Éjszaka csak néhány percre tudtam lehunyni a szememet. Valahányszor sikerült elszenderednem, Eloise az oldalamhoz vagy a hátamhoz bújt. A fél éjszakát azzal töltöttem, hogy visszalökdöstem őt az ágy másik felére. De mindig utánam jött.

Egy bújós nő. Hát persze hogy egy bújós nőt kellett feleségül vennem.

Utálom a bújást.

Basszus. Basszus. Basszus!

A fejem az átkozódás ütemére zúgott. Sok hülyeséget csináltam életemben, de az előző esti volt messze a legnagyobb.

Eloise ismét besurrant a fürdőszobába, becsukva az ajtót, mielőtt felkapcsolta a lámpát.

Résnyire nyitottam a szemem, és keskeny fénysugarat láttam kiszűrődni bentről. Hallottam, hogy megnyitotta a csapot, én pedig a párnába temettem az arcomat.