A fordítás az alábbi mű alapján készült:

K. F. Breene: A Kingdom of Ruin (Deliciously Dark Fairytales #3), 2022

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A rózsák romjai (A Démonkirály átka 1.), 2022

A rózsák trónja (A Démonkirály átka 2.), 2023

Fordította
VARGA CSABA

Copyright © 2022 by K.F. Breene

All rights reserved.

The people, places, situations and craziness contained
in this book are figments of the author’s imagination
and in no way reflect real or true events.

Hungarian translation © Varga Csaba, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Pócsi-Fodor Petra

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-43-6

ELŐSZÓ

„Szeretni fogom a fényt, mert utat mutat nekem, ám elviselem a sötétséget is, mivel az a csillagokat mutatja meg.”

Og Mandino

ELSŐ FEJEZET

Finley

Lecsúsztam a Démonkirály válláról, és belezuhantam a mély sárba és gazba. A bal csípőm egy sziklának ütközött, kín nyilallt belém, és ez csak tetézte mindazokat a fájdalmakat és zúzódásokat, amiket a háromnapos utunk során gyűjtöttem össze, idefelé, erre az átkozott helyre, a démonok birodalmába. A kardom még mindig az oldalamon lógott. Dolion, a Démonkirály megengedte, hogy magammal hozzam, tudván, túl béna vagyok ahhoz, hogy használni tudjam a pengét. Szerinte ez vicces volt.

– Igen, persze, tegyél csak le oda, ahová jólesik – motyogtam, és összerezzentem, miközben feltápászkodtam a szikláról.

A hátunk mögött kihorgonyozva imbolygott az a hatalmas, varázserővel hajtott bárka, amely a komor tengeren át elhozott minket ide, erre a sötét, eső áztatta szigetre. Evezős csónakok közeledtek a föveny fölé, partra téve a démonokat és a szállítmányt.

Iszap loccsant a csizmák alatt mellettem, majd feljajdulva odazuhant hozzám Jedrek, vagyis a semmirekellő jegyesem.

– Csend legyen! – szóltam rá halkan.

Elkéstem a figyelmeztetéssel.

Eddig egy zord arcú démon cipelte a hátán. A szikár alak meglepően erősnek bizonyult. A lába meglendült, és hatalmasat rúgott Jedrekbe. Az idióta ismét feljajdult, és megpróbált a sárban arrébb mászni a parti nádas felé.

– Semmi baj. Lassacskán ideje hozzászokni ehhez. – Felemeltem a kezem, és kissé közelebb hajoltam Jedrekhez, ám nem erőltettem meg magam azért, hogy elálljam a démon útját. Mostanra már pontosan tudtam, ha kedvük támad összeverni ezt a hülyét – vagy engem –, akkor ettől semmi sem fogja visszatartani őket. Mindezek dacára sem tudtam visszafogni magam. Dolion kizárólag azért vette le a fojtogató mágiát a népemről, mert beleegyeztem abba, hogy Jedrek felesége leszek. Ez pedig azt jelenti, hogy a fickónak egyelőre életben kell maradnia.

– Üdvözöllek az erődömben, hercegnő! – Dolion kék pofáján egy vigyor ragyogott fel, és ahogy lenézett rám, esőcseppek futottak végig a fejéből kiálló, görbe szarvakon. – Ez lesz az új otthonod.

A szívembe hasított a rám törő bánat. Kevés kellett ahhoz, hogy az elveszített boldogságom miatt érzett sajgástól kicsorduljon a könnyem. Újra magam előtt láttam Nyfaint, ahogy rám néz, amikor elhurcoltak tőle. Iszonyúan kétségbeesett volt. Annyira szeretett volna maga mellett tartani, hogy a királysága és az élete része legyek.

Végül azonban el kellett engednie. Jól tudtam, Nyfain azt hitte, hogy mindörökre, miközben biztosra vette, képes leszek megszökni a démonoktól, és utána majd valahol másutt kezdek új életet. Nagyon fontosnak tartotta a boldogságom, de úgy vélte, mellette csak szenvedés várna rám. A fajankó! Mindenképpen vissza fogok térni hozzá. Csakis azért egyeztem bele ebbe a színjátékba, hogy a Démonkirály levegye az alakváltók belső állatát elnyomó rontást. Hajlandó lennék bármilyen szenvedést elviselni, hogy szabaddá tegyem a királyságom és a párom. A rontás levétele után Nyfain Alfaként a saját varázserejét felhasználva képes lesz felszabadítani minden alattvalója belső bestiáját. Úgy már nem lesz reménytelen a népünk küzdelme… Igenis meg fogok szökni – nyílegyenesen vissza Nyfainhez –, és akkor közös erővel megtörjük az átkot.

Utána pedig kezdődhet a harc!

Minden elszántságomat összeszedve megpróbáltam kitartani. Felnéztem a szakadó esőbe, és semmiképpen nem akartam, hogy Dolion felfigyeljen a szenvedésemre. Sosem tudhatja meg, hogy milyen nagy árat fizettünk… Én és Nyfain.

– Nem mintha hiányolnám a piros szőnyeget – mondtam, és felemeltem a két kezem, hogy alaposan megszemlélhessem a tenyeremet bemocskoló sarat. – Amúgy a tereprendezéssel is személyesen foglalkoztál?

Dühösen meredt rám, és a tekintete bejárta az arcom. Keskeny vállára köpenyként borult a sötétség.

– Milyen erős vagy! És mennyire ostoba!

Odalépett hozzám, megrendült a lába és súlyos csizmájával telibe kapta a felső combom. Fájdalom remegett keresztül rajtam.

– Nézz körül!

Felszisszentem, de engedelmeskedtem, nehogy még egyszer belém rúgjon. Otthon, Nyfain kastélyában képmutató módon, simulékonyan és kiegyensúlyozottan viselkedett – kivéve, amikor Nyfain szembeszegült a parancsaival –, de valójában kiszámíthatatlanok voltak a hangulatváltozásai. Nem csupán Jedrekkel és velem szemben. A saját alattvalóit is csúnyán megbüntette, ha nem kellő gyorsasággal hajtották végre az utasításait. Ha pedig valaki elkövetett egy hibát, arra még szörnyűbb büntetés várt. Nem számított az sem, ha az csak véletlenül hibázott. Dolion a mágikus erejét és a magas rangját felhasználva zsarnokoskodott a többiek fölött. Az uralma alapját a rettegés jelentette. A történelemkönyvekből pedig tudtam, hogy az ilyenfajta vezetők alatt gyakran igencsak ingatag a trón. Vajon mi kellene ahhoz, hogy letaszítsuk onnan a Démonkirályt?

– Kicsit sem hasonlít a sárkányherceg viskójára, amiért annyira odavagy – mondta, és a hangjából egyértelműen kihallatszott az öntelt kérkedés.

Ebben mondjuk, igaza van – mormogta a belső sárkányom.

A domb tetején egy félelmetes erődítmény trónolt. A sűrű felhők közötti résen átszivárgó halovány holdfény sápadt ragyogásba vonta a karcsú tornyokat, a zömök bástyákat és az erőd terpeszkedő, egymáshoz nem illő épületeit. Az erődítmény két alsó szintjének falán csak lőréseket fedeztem fel. A két felső szinten viszont korszerűbb, téglalap alakú ablakokat láttam. Az ötödik szint már nagyon is erődre emlékeztetett. Olajosan csillogó kőfala és modern megjelenése arra utalt, hogy alighanem az elmúlt száz év során építhették.

Az összhatás azonban meglehetősen groteszkre sikerült. Egyértelműnek tűnt, hogy a tervezők részegek voltak.

A szigetre épült erődöt sötét tenger vette körül. A partra szállásunk helyét borító homok hamarosan átadta helyét a szikláknak. A magasabb részeken a partvidék erősen tagolttá vált. Annak idején megnéztem a könyvtár térképeit, és elolvastam a szigetről készült feljegyzéseket, így tudtam, hogy a túlsó oldalon meredek bércekre épült a kastély fala. Egyedül itt, ezen a gondosan őrzött partszakaszon át lehet ki- és bejutni. Vagy repülve.

– Tényleg hatalmas – mondtam érzelemmentesen.

Dolion erre elégedetten felhorkant és szélesen elvigyorodott.

Nem akartam örömet szerezni neki.

– Úgy tűnik, mintha ezzel akarnál kompenzálni valamit…

Az arcáról eltűnt a jókedv, és fenyegetően ragyogott fel a szeme.

– Üdvözöllek a legszörnyűbb rémálmodban, fenség!

– Erre inni kéne! – kiáltottam mosolyogva, és felemeltem a kezem. – Nagyon is jól jönne most egy pohárka ital. Hoznál nekem valamit? A komornyikomat ugyanis otthon felejtetted. Ó, ezenfelül nem vagyok fenséges hölgy. Csak egy közember. Biztosra vettem, hogy valaki mostanra már szólt neked erről…

– De hát te vagy a sárkányherceg igaz párja, vagy ezt nem említette neked?

Nyfain levele ólomsúlyúnak tűnt a farzsebemben. Csendben maradtam. Dolion igazi körmönfont kurafi volt, aki felhasználta volna ellenem a gyengeségeimet. Ezek egyikének tartottam, hogy túl nagy a pofám, és nem tudok titkolózni. A legfontosabb titkokat igenis megőrzöm. Például mindazt, amit Nyfainről tudok, meg a királyságáról, a népéről és a démoni átok lerázásáról.

– Egy dologban amúgy igazad van – mondta Dolion. – Belőled sosem lesz királyi fenség. Itt fogsz megdögleni a várbörtönömben vagy az udvaroncaim karmai között. Végül a drágalátos sárkányherceged is meghal. A te halálod viszi a sírba!

– Ő már amúgy is megtört. Mind a ketten romba dőltünk. A merészséged azonban csodálatra méltó – kacsintottam Dolionra.

Összeszűkülő szemmel nézett le rám. Nem tudta, hogy mit válaszoljon a megjegyzésemre. Úgy véltem, nem ment túl sokra a szavaimmal, hiszen őt nem fosztotta meg a sors ugyanúgy mindentől, ahogy Nyfaint. Neki nem kellett tizenhat esztendőn át néznie, ahogy szeretett hazája romba dől körülötte. Egyértelműen nem kellett szegénysorban és sarokba szorítva felnőnie sem, mint nekem. Én sajnos nem tudtam megérinteni a velem született varázserőmet, hogy harcba szálljak a szeretteim életét lassacskán elorozó átokkal.

Nem, fogalma sem lehetett arról, milyen egy romba dőlt élet. Nem tudja, hogyan kell újjászületni a hamuból. Gondoskodni fogok arról, hogy ezt soha ne élhesse át.

Én leszek az a kis ribanc, aki az ő egész világát felperzseli.

Az ajkát csücsörítve hátranézett az alattvalóira.

– Vigyétek le a várbörtönbe! Az oldalsó lejáraton át. Kénytelenek leszünk valamit kezdeni a rátapadó iszonyatos bűzzel, mielőtt az udvar bármelyik tagja elé kerülne. – Visszafordult felém. – Ügyes húzás volt a sárkánytól, hogy beborított az illatával. Bár térdre kényszerült az a bestia, ám úgy tűnik, hogy ettől azért mégis megmaradt Alfának. Ez a kis húzása azonban nem jelent hosszú távú védelmet.

Dolion megnézett magának.

– Megparancsolom az őröknek, hogy ne csúfítsák el az arcod. Azt akarom, hogy az udvaroncaim szemtanúi lehessenek a Szépség megtörésének.

– Mi legyen a két kezével? – kérdezte a Jedrek fölé tornyosuló démon. – Annak is látszani fog a bőre?

– Igen, jogos észrevétel. Ne csúfítsátok el a két karját sem! A nyakát se bántsátok, bár kénytelenek leszünk valamivel eltakarni a vállán éktelenkedő nevetséges harapásnyomot. Alakváltók! – sziszegte. – Micsoda barbárság így megjelölni a társukat. Undorító.

– És ez itt? – A komor démon még közelebb lépett, és Jedrek lábába rúgott. Az a seggfej erre megpróbált még jobban összegömbölyödni.

– Ahhoz képest, hogy alakváltó, egészen jóképűnek tűnik, nem? – kérdezte Dolion és alaposan szemügyre vette Jedreket. – Azt hiszem, néhány hölgy örömmel elfogadná kedvenc háziállatnak. Szólj az őröknek, hogy ne bántsák, ha hajlandó együttműködni.

– A hercegnővel bánjanak keményen?

Dolion felhorkant.

– Ő nem fog együttműködni velük. A sárkánya nem engedi meg neki.

Ezt nagyon jól látja – állapította meg a bestiám.

Dolion jelére a kísérői mozgásba lendültek. Ketten megragadták Jedreket, talpra rángatták, és az erőd felé lökdösték. Két másik megmarkolta a karom. Arra kényszerítettek, hogy felálljak, egyikük fájdalmasan hátrafeszítette a vállam.

Dolion tekintete végigsiklott az arcomon, aztán felemelte a kezét. Összeszedtem magam, nem rántottam el a fejem, amikor ez a szemétláda egy könnyed mozdulattal félresimította az arcom elől az átázott tincseimet, és manikűrözött körmét végighúzta az orcámon és az államon. Arra kényszerített, hogy felnézzek rá.

– Még így, elgyötörten is annyira gyönyörű vagy. Kellemes volna, ha a saját háziállatom lennél. Miközben pórázon tartom azt a hatalmas sárkányt, azt tehetnék a párjával, amire csak kedvem szottyan. – Halvány mosoly villant fel az ajkán, mire a sárkányom megpróbált félresöpörni maga elől, hogy szabad kezet kapva elkezdhessen csontokat törni. – Mihelyt sikerül lemosnunk rólad ezt a bűzt, pontosan ez történik majd. Megígérem neked. Könyörögni fogsz a farkamért. Meg fogom engedni azt is, hogy a sárkányherceged végignézze a megalázkodásodat… És utána majd megöllek. Azzal végre meg fogom törni. Tudom, hogy így lesz.

– Hmm. Izgalmas ajánlat – mondtam, és megint rákacsintottam. – Nagyon csábító! Sajnos mégis nemet kell mondanom. Már hozzászoktam a sárkányméretű húsrudakhoz. Egy virsli még csak étvágygerjesztőnek sem lenne elég.

Kedvetlenül felnevetett.

– Még a sárkányokat is meg lehet törni. A végén kezes bárányka lesz belőled. A kegyeimért fogsz esedezni. Az egész királyi udvarom végignézi majd a bukásod.

Egész testemben megborzongtam, de nem voltam hajlandó összerezzenni.

– Ezek csak üres szavak.

– Minden csak idő kérdése, fenség! – mondta, és a tekintete bejárta a testem. – Egyedül erre van szükség. Kellő idő és nyomás hatására ugyanis még a legerősebb akarat is megrepedezik és megtörik.

Mohó fény villant a szemében.

– Én pedig az idők végezetéig tudok várni.

A keze elindult lefelé, a keblem irányába. Felkészültem arra, hogy megérint, ám a karja megtorpant, mielőtt még hozzám érhetett volna. A két szemöldöke között elmélyült egy ránc. Megfeszült az álla és vérvörös szemében felcsillant a félelem.

Az egy dolog, hogy megérintette az arcom – Dolion maga is nagyon erős, és képes egy ilyen viszonylag ártatlan gesztus erejéig ellenállni Nyfain illatának –, ám a mellem már sokkal nagyobb kihívást jelentett. A cicim megérintése sokkal intimebb, erotikusabb gesztus lett volna. Közben viszont megérezte a védelmező hímsárkány teljes vadságát. Cseppet sem számított, hogy az aranyherceg nem volt itt személyesen.

Dolion elhúzta a kezét és megfordult. Sietve mozgásba lendült, és nyomában a legerősebb alattvalóival elindult az erőd felé. Ezeknek olyan volt a színük, mint az övé.

– Induljunk! – lökött meg egy fekete pikkelyes démon.

Amikor felértünk a parti dűne tetejére, a szél olyan erővel csapott le ránk, hogy nekiestem Jedreknek. Átázott ruhájába burkolódzva a hátam mögé nézett. A tekintetemmel követtem a pillantását és szemügyre vettem a dombtető satnya növényeit – csupán pár fa nőtt itt, melyeket mindörökre meggörbített a harsogó szél. A fonnyadt bokrok meg a sás betegnek látszottak. A hátunk mögött a tengert elnyelte a sötétség. Belső sárkányom ereje lehetővé tette, hogy a fekete, a fehér és a sárga spektrumban lássak a sötétben, ám ez a távolság még így is túl nagynak bizonyult. Fényes nappal valószínűleg úgy tűnhetett volna, hogy a tengernek az a része a végtelenbe nyúlik. Dolion szolgái tovább meneteltek az erődítmény hatalmas bejárata felé. A széles, boltíves kapuban egy kisebb ajtót is felfedeztem. Túl messze voltunk tőle ahhoz, hogy kivegyem a részleteket. Minket természetesen nem a főbejárat felé hajtottak. Miután felértünk a szél tépte dombtetőre, az őreink jobbra kanyarodtak velünk. A bástyafal tövében haladtunk, mintha csak versenyt futottunk volna a várbörtön felé.

Közelebb érve felnéztem a magasba, a félelmetes építményre. A zuhogó esőben úgy tűnt, hogy több torony is felnyársalja a vastag, fekete felhőket. Legalábbis innen lentről ez így nézett ki.

A lábam már sajgott, amikor felértünk a közvetlenül a fal tövében futó, keskeny kiugróra. Az itt kialakított fémajtó egyértelműen az erődítmény gyomrába vezető út eleje volt. Amikor az egyik démon lehajolt és kinyitotta, a zsanérok hangosan nyikorogtak. Nem volt kulcsra zárva. Az őrünk szemét meresztgetve nézett le a sötét mélységbe, ám a feketeségben semmit sem lehetett látni.

– Őfelsége mondott bármit is a mágikus zárral kapcsolatban? – Egy pillanatnyi habozás után jóval hangosabban folytatta: – Hallott bárki is arról, hogy erről a bejáratról levették az obicét?

Amikor a Jedreket tartó démonra nézett, lapos arcára kiült az aggodalom.

– Kérte bárki is?

Obice?

Ó, ezek szerint az ajtót nem kellett kulcsra zárni, mert a bejáratot mágikus zár óvta. Basszus! Rengeteg mindent olvastam a démonokról és az erődjükről, mert alaposan fel akartam készülni erre az ittlétemre, ám semmi sem rémlett az ilyen fajta démoni varázslattal kapcsolatban.

– Govam ki tudja kapcsolni az obicét – mondta valaki. – Elég nagy a varázsereje ehhez.

Kísérőink megfordultak, és az előbb említett démont keresték.

– Ebben a pillanatban nem vagyok képes rá – mondta egy mély, enyhén unott hang valahonnan a hátam mögül. – Megvolt ez a képességem meg még számos más is, ám büntetésképpen elfojtották őket, amíg ebben a beosztásban szolgálok.

Néhányan mormogni kezdtek, és visszafordultak a fekete mélység előtt álló démon felé.

– Próbáld ki! – kiáltotta valaki hátulról. – Menj be egy darabig!

– Micsoda? És szakadjon le a lábam? Nyald ki a seggem! – Az ajtó mellett várakozó démon végignézett a körülöttünk felgyűlő tömegen. – Sonassa, te próbáld ki!

A hátam mögül egy nőstény nevetése hallatszott.

– Én ugyanolyan kevéssé szeretném elveszíteni a lábam, mint te, Ressfu. Viszont őfelsége nem engem fog megbüntetni kötelességmulasztás miatt.

Az ajtónál elakadt démon, Ressfu megnyalta halványsárga ajkát. A szája egy árnyalattal világosabb volt az arca többi részénél. Hasonlóan az összes többi démonhoz, ő is képes lett volna emberi alakot ölteni, ám ez a lehetőség most hidegen hagyta. Amúgy mégis mi a fenéért változott volna át? A saját fajtájának tagjai vették körül, a többiek is a természetes alakjukat mutatták. Akadt köztük szinte már embernek tűnő, de olyan is, akinek a testét durva bőr, pikkely vagy éppen toll borította.

– Zurgid, menj körbe és tudd meg, hogy kikapcsolták-e a védelmi rendszereket! – utasította Ressfu.

Bizonytalan mozgás zaja hallatszott.

– Ahhoz el kéne mennem a világ végére. Te is tudod, milyenek azok ott lent, a várbörtönben. Őfelsége nem ragaszkodik odalent a katonás fegyelemhez. A foglárok azt csinálják, amit akarnak, mindaddig, amíg gondoskodnak új szörnyetegekről.

Az ajtónál álló démon ismét lenézett a mélységbe. Nem tudott dönteni. Amikor viszont ismét felemelte a tekintetét, a pillantása keresztülvillant Jedreken és aztán megállapodott rajtam. Görcsbe rándult a gyomrom, mert rájöttem, hogy ez a seggfej kitalált valamit.

– Hé, te, alakváltó nőstény! Gyere csak ide! – intett, hogy menjek oda hozzá. Figyelmeztetően bizseregni kezdett a bőröm.

Ó, basszus!

MÁSODIK FEJEZET

Finley

– Ne őt küldd előre, te seggfej! – szólalt meg hátul egy ismerős hang, Sonassa. – Ez a csaj a sárkányherceg párja. A királynak tervei vannak vele. Ezenfelül nem hallottad, hogy őfelsége a saját rabszolgájának akarja?

– Csak annyit mondott, hogy ne tegyük tönkre az arcát meg a karját – ellenkezett Ressfu. – A lábát egy szóval sem említette.

– Azt akarja, hogy a csaj mind a két lába megmaradjon – figyelmeztette Sonassa.

Ressfu elnézett mellettem, talán Sonassát bámulta. A pofáján látszott, hogy gondolkozik. Eluralkodott rajtam a feszültség és tudtam, valamit ki kell találnom arra az esetre, ha úgy döntenek, hogy én leszek a kísérleti nyúl.

Nincs itt semmi gond – gondolta a sárkányom. – Csípd nyakon ezt a mocsok Ressfut, és dobd be abba a lyukba! Lássuk, hogy meghal-e. Lehet ugyan, hogy utána szarrá vernek minket, de az még mindig jobb annál, mint ha leszakadna az egyik lábunk.

Igaza volt.

– Na, jó – mondta Ressfu, és maga mellé köpött. – Luru, gyere csak ide! Te vagy a legalacsonyabb rangú. Dugd be a farkad, hogy kiderüljön, járható-e az út.

A mellettem álló démon felhorkanva jelezte, hogy támogatja az ötletet.

Luru egy görnyedt hátú démon volt. A bőre leginkább nadrágszíjra emlékeztetett. Neki nagyon nem tetszett a választás. Aggódó arccal kullogott közelebb és a tekintete ide-oda járt Ressfu és a lába előtt tátongó ajtó között.

– Szerintem nem lesz semmi baj – bizonygatta Luru halkan, de nem ment közelebb az ajtóhoz. – A foglárok ugyan elég fegyelmezetlenek, viszont nagyon pontosak. Lelkesen várják az új foglyokat, mindenekelőtt a sárkányokat. Egész biztosan tudják, hogy a király rabszolgákat fog magával hozni erről az útjáról is.

– Mégis honnan tudhatnák? – ellenkezett Ressfu. – Ezeket az alakváltókat nem terveztük be.

– Ezeket itt valóban nem, ám őfelsége mindig hoz magával néhány alakváltót abból a királyságból, igaz? Akiket azután itt küld le a várbörtönbe, hogy megtisztítsák őket, ugye?

Nagyon nem úgy hangzott, mintha teljesen biztos lett volna a dolgában. A szavai azonban így is visszhangot vetettek a fejemben. Lehetséges, hogy az erődítmény tömlöcében foglyokat őriznek a királyságomból… Sőt, talán a saját falumból is?

Vadul dobogó szívvel vártam. Luru tovább húzta az időt, ám ekkor két démon lépett elő a tömegből és durván megragadta.

– Inkább körbemegyek! – jajveszékelte Luru, amikor lementek vele a küszöbhöz vezető, rövid lépcsőn. – Gyors vagyok! Gyorsan futok! A foglárok kedvelnek. Már indulok is… Ne!

Lejjebb engedték. Maga alá húzta vékony farkát és a két lábát is. A sötétség fölött lebegett.

– Ne! Kérlek! – könyörgött Luru.

– Dobjátok be! – parancsolta Ressfu.

Luru rángatózva üvöltött fel, amikor két társa egyszerűen elengedte, alighanem egy lépcső fölött. Kapálózva zuhant le, valaminek neki is eshetett, és a sikoltozása helyét átvette a fájdalommal teli hörgés. Ahogy legurult a lépcsőfokokon, már újra sikított.

– Gyáva – sziszegte valaki.

Sonassa felnevetett.

– Miért, te talán nagyobb méltósággal viselkedtél volna ugyanebben a helyzetben? Akkor miért nem jelentkeztél önként?

Néhányan kuncogtak.

– Mehetünk – mondta Ressfu és intett, hogy induljunk.

A bejárat előtt álló két démon egymás után lement a lépcsőn. Elnyelte őket a sötétség. Az engem közrefogó démonok is mozgásba lendültek. Nagyot taszítottak rajtam, pedig nem is tanúsítottam ellenállást. A mélység torkához vonszoltak.

– Várjunk csak – mondta Ressfu és a szemembe nézett. Szája gonosz vigyorra húzódott. – Most az egyszer szerencséd volt, sárkány. Ezt te is tudod. De vajon milyen, amikor vinnyogsz? Imádom nézni, ahogy a fajtád retteg.

A két őröm fenyegetően felnevetett.

Ressfu odahajolt hozzám, és karmokban végződő ujjaival megragadta a karom. Odalökött a lépcsők tetejéhez. Kicsit lejjebb mindent elnyelt a sötétség – ez a sűrű, átláthatatlan homály arra utalt, hogy varázserő működik a bejáratnál.

A démon lehelete olyan volt, mint a döglött állatok bűze.

– A fajtádat ugye arra nevelik, hogy ne féljetek? Lássuk, mit tudsz! – ezzel letaszított az ajtón a semmibe. A gravitáció azonnal lecsapott rám, és a mélybe rántott.

Védd a fejed! – harsogták a sárkányom gondolatai. Hatalmat pumpált belém. Édes tűz töltött fel és lángolt a véremben. Az érzékszerveim kiélesedtek és gondolataim gyorsabbá váltak, miközben elvakultam, mert körbevett a feketeség. Egyértelműen mágikus eredetű volt ez a homály.

Becsuktam a szemem, nehogy összezavarodjak, és helyette a többi érzékszervemre meg a túlélésre összpontosítottam. Undorító szagok csaptak le rám, a hányás, a húgy és a rohadás bűzét a penész dohos szaga burkolta körbe. Összegömbölyödtem, előrehajoltam, hogy ha majd a földre zuhanok, csak az oldalamat üssem meg. A következő pillanatban a csípőm nekivágódott valami keménynek, ám a kard hüvelye félig felfogta a becsapódás erejét. A felsőtestem továbbzúdult lefelé a kőlépcsőfokokon.

Felhördültem, összegömbölyödtem, a tenyeremet az arcomra szorítottam, és megpróbáltam – amennyire csak lehetséges – labdaként gurulni tovább.

Kapaszkodjunk, pajtikáim, mert kezdődik a cirkuszi előadás! – gondoltam kétségbeesve, és most is pontosan úgy szólítottam meg képzeletbeli hallgatóságomat, ahogy azt veszélyes helyzetekbe kerülve mindig is szoktam. A sárkányom alighanem érezte, hogy nagy a baj, mert kivételesen nem hülyézett le.

Kicsivel továbbcsúsztam, de aztán a zuhanás ereje a magasba rántotta a lábam, és most már az a veszély fenyegetett, hogy fejjel lefelé siklok le a lépcső aljába. A sárkányom továbbra is hatalmat táplált belém, amit Nyfain sárkányától vett át. Dacára a hatalmas távolságnak, a kettőnk közötti köteléken át továbbra is jól éreztük egymást. Tisztában voltam azzal, Nyfain milyen csúnyán kikészül, hiszen tudja, hogy bajba kerültem, miközben képtelen a segítségemre sietni. Ebben a pillanatban azonban a kapott hatalomnak is nagyon örültem. A rám zúduló varázserő enyhítette az első becsapódásommal járó fájdalmat. Nem szenvedtem annyira a bőrömet felsértő kő miatt sem. Még jobban összegömbölyödtem, oldalra fordultam. Így most már a fenekem került alulra. Akkor hasított iszonyatos fájdalom belém, amikor a bokám eltalálta egy lépcsőfok élét, majd beakadt a másik lábam. Bukfencezve zuhantam le a lépcsőn. Nem tudtam irányítani a mozgásom. Pörögtem.

Fém csendült mellettem, aztán alattam. A kardom valahogy kicsúszhatott a hüvelyéből és most versenyt zuhant velem a mélybe. Állati jó! Így most eggyel több dolog miatt kell aggódnom. A másik bokám ekkor találta telibe a lépcső élét. Reccs! Iszonyatos fájdalom borította lángba a világom. Feljajdultam. Valószínűleg eltört a bokám. Az viszont biztos, hogy megrepedt.

Úgy éreztem, az idők végezetéig zuhanok. Minden iszonyatos pördülés után az a veszély fenyegetett, hogy elájulok a fájdalomtól. A kő újra és újra belemart törött bokámba.

Néhány pillanattal később azonban a felsőtestem nekiütődött egy némiképpen puha valaminek. Levegő után kapkodtam, ám a lábam nem úszta meg ennyivel. Nagyot csattanva csapódott neki egy kőlépcsőfordulónak. A színtiszta szenvedés tűzforró szikrái borították be az egész testem.

A szemem továbbra sem nyitottam ki, viszont remegve beszívtam a levegőt. Hagytam, hogy egy magányos könnycsepp fusson végig sajgó arcomon. Úgy tűnt, nem zuhantam bele a saját kardomba, mert nem éreztem azt, hogy valami éppen megpróbálna kibelezni.

Már nem forgott velem a világ, viszont nedves melegség járta át a hajam. Pislogva nyitottam ki a szemem, megmozdulni viszont nem mertem, mert attól tartottam, hogy fájdalom hasít a bokámba. Megnéztem magamnak a durván megmunkált kőfalakat. Itt nem égtek lámpák, de legalább mágikus módon sem borították sötétbe ezt a helyet. A sárkányom elég jól látott a homályban ahhoz, hogy alaposan szemügyre tudjam venni nyomorúságos környezetem.

– Ennek a fasznak elment az esze. – Megismertem a magasból felhangzó, mély hangot. A társai Govamnak szólították ezt a démont.

Mindkét karom megragadta, és egyetlen mozdulattal talpra állított. A lábam megakadt valamiben. Amikor arrébb léptem, őrjítő fájdalom lobbant sérült bokámban. A két oldalam lüktetett, a hátam sajgott és az egész testem zúzódások borították, mert olyan sok helyen mart belém a kő. Viszont életben maradtam. Sikerült lejutnom a mélybe.

– Attól félt, hogy a lánynak leszakad a lába, aztán mégis letaszította a kibaszott lépcsőn? Meg is ölhette volna!

A csípőmre nehezedő súlyt még azelőtt megéreztem, hogy meghallottam volna a hüvelyébe visszatolt kardom hangját. Govam mélyen belenyomta a tokba, nehogy újra kicsússzon. Valószínűleg felkapta a földről, és ezzel megakadályozta, hogy a saját fegyverem nyársaljon fel.

– Nem a mi gondunk.

Govamból markáns szag áradt. Meglehetősen nagy volt a varázsereje is. Több hatalom szunnyadt benne, mint a társaiban.

Felhördültem, amikor rájöttem arra, az előbb mire estem. Luru nem volt olyan szerencsés, mint én. Betört koponyával feküdt előttem. Vér csillogott a mellén. Valamije eltörhetett odabent és a csontok átszúrták a bőrét.

Govam a lépcsőforduló másik falához húzott. Ezzel rákényszerített arra, hogy a sérült lábamra álljak, ami miatt kis híján halk jajszó tört elő a torkomból.

– Látod, mi történt? – kérdezte Govam, amikor egy széles orrú, kerek képű démon lépett elém, és alaposan megvizsgált.

Lángosképű a bokámra összpontosított. Kissé felemeltem a talajról lüktető lábam.

– Megsérült – mondta egyetértően.

– Igazából mindegy. Meg fog gyógyulni. Amíg nincs elnyomva a varázserejük, a sárkányok gyorsan rendbe jönnek.

– Na, de mi akadályozza meg azt, hogy átalakuljon? Úton hazafelé nem mertem megkérdezni az elöljáróinktól. Elég nagy ostobaság lenne hagyni, hogy egy sárkány alakot váltson. Ezek a jószágok hatalmasak és ádázak.

– Ha nem tévedek, ez itt még sosem alakult át. Útmutatásra lesz szüksége, mert különben belehalhat a próbálkozásba. Legalábbis én így tudom.

– Mi a helyzet a börtönben lévő sárkányokkal? Hogyan fogjuk megakadályozni az átalakulásukat? Hiszen már megszűnt az alakváltást elfojtó varázslat.

Az enyhén szürkés bőrű, de a többieknél sokkal inkább emberre hasonlító Govam megvakarta az állát.

– Csak páran származnak ennek a lánynak a királyságából. Olyasmit hallottam, hogy bár az átalakulást megakadályozó varázslat már nem hat, de akkor is szükségük lesz az Alfájukra ahhoz, hogy kiszabaduljanak a belső állataik. Egészen addig nem tudják felhasználni az alakváltók erejét. A foglyunkból ugyan egy Alfa szaga árad, ám ez a lány nem azonos azzal a sárkánnyal. Ezenfelül, ha esetleg ki is tudná szabadítani a többiek belső állatát, azok a sárkányok továbbra is a várbörtön foglyai lennének, és megölnénk őket, mielőtt messzire juthatnának. Mert még ők sem elpusztíthatatlanok!

Mozdulatlanul álltam, és ügyeltem arra, hogy arcizmom se ránduljon. Ezek itt épp most erősítették meg, hogy sárkányok is vannak a várbörtönben. A királyságunk alattvalóit alighanem Nyfain tudta nélkül hurcolták ide. A másik lehetőség az volt, hogy bár tudott róluk, nem beszélhetett az átokba szőtt fojtogató mágia miatt. Bárhogy is legyen, ez azt jelenti, hogy lesznek segítőim. Meg azt, hogy lesznek szövetségeseim.

Lángosképű a fejét csóválta, és jól megnézte magának a testem és az arcom.

– Rohadt nagy munka lesz rendbe tenni ezt a jószágot. Alig áll a lábán.

– Ahogy az előbb mondtad, ez nem a mi bajunk.

A lépcsőházat kitöltő sötétből lábak bukkantak elő. A varázslat függönyként takarta el a bejáratot. Jedrek tűnt elő, arcán egy új véraláfutás látszott. Alighanem megpróbált ellenállni, mire kapott néhány pofont. A lépcsőket beborító varázslat valószínűleg a hangokat is kiszűrte, mivel semmit sem hallottunk az összetűzésből.

Az osztagot vezető Ressfu is felbukkant a lépcsőn. Az egyik keze Jedrek vállára nehezedett. Leérve körbevillant a tekintete, majd megállapodott Luru összetört hulláján. Egy pillanatra pánikba esett, ám az érzelem helyét gyorsan átvette a mérsékelt aggodalom. Bizonyára felismerte, hogy ki is fekszik ott. A következő pillanatban rám meredt és megkönnyebbülve sóhajtott fel. Egyértelműen megbánta már, hogy hirtelen felindultságból ostobán a mélybe taszított. Ez jó jel. Azt reméltem, hogy a démonok többsége az ostoba indulatai rabja. Ezek a buta jószágok! Már akkor is egyszerűbb lesz félrevezetni őket, ha csak időnként csinálnak hülyét magukból.

A maradék démonok is lejöttek Ressfu nyomában. Jó páran megnéztek közben, hogy mennyire sérültem meg. Amikor Ressfu végre odaért hozzám, felém nyújtotta a kezét.

– A bokájának annyi – mondta Govam. Továbbra is segített talpon maradni. – Megsérült az arca és jó pár más sebesülése is lett az esés miatt.

Mindezt nem vádaskodóan állapította meg, Ressfu ennek dacára is rossz néven vette.

– Meg fog gyógyulni – közölte.

Megragadott, és egy alagút bejárata felé taszított. Megpróbáltam egy lábon szökdécselni, ám elveszítettem az egyensúlyom, és kénytelen voltam a sérült bokámra nehezedni. A rám törő kín miatt nem tudtam visszafojtani egy halk sikolyt. Miközben a másik lábamra helyeztem a testsúlyom, rájöttem, ezzel elkéstem, és mindjárt elesek.

Előrezuhanva magam elé nyújtottam a két kezem, hogy tompítsam az esést, amikor egy erős kar ölelte át a derekam, és hátrahúzva hozzászorított egy mellkashoz.

– Hülye fasz – mormogta halkan Govam. Úgy tartott, hogy csak az ép lábamon legyen a testsúlyom. – Denski, te állj a másik oldalára! Legyünk már túl ezen! Tele van a tököm ezzel a bevetéssel.

Egy sovány démon lépett ki a többiek közül. A szaga alapján legalább olyan erős varázsló lehetett, mint Govam, és jóval több volt benne a hatalom, mint Lángosképűben, sőt, talán Ressfunál is több. Mindebben persze nem lehettem egészen biztos, mivel túl sok démon zsúfolódott össze egészen kis helyen.

Ezek ketten oldalról belém karoltak, és így közrefogva egy lábon bicegtem végig a folyosón. Az erős csoszogás a hátam mögül jelezte, hogy a többiek is a nyomunkba szegődtek. Végigsiettünk az ívben elkanyarodó folyosón. Nyilvánvaló volt, hogy mindenki lát a sötétben, kivéve Jedreket. Ő vakon botorkált az őrei szorításában. Az átokkal járó elfojtás már őt sem sújtotta pontosan úgy, mivel mi, a többiek – a Wyvern Királyság népe – is felszabadultunk alóla, ám én nem pocsékoltam a hatalmamat arra, hogy kihozzam a belső állatát a sötétből. Attól féltem ugyanis, hogy Jedrek bekattan, és megpróbál alakot váltani.

Nem messze előttünk az alacsony, boltíves mennyezeten tátongó résen át tompa ragyogású, vöröses árnyalatú fehér fényoszlop tűzött be. Amikor keresztülmentünk rajta, felnéztem, de semmit sem láttam a lyukban. Ahogy továbbhaladtunk, ismét beborított minket a sötétség.

Egy kicsivel arrébb az alagút enyhén beszűkült. Úgy tűnt, hogy rácsok zárják el az utat. A rudak közötti réseket az előbbihez hasonló, vöröses fény világította meg. Jól láttam, hogy a túloldalon ugyanolyan durván megmunkált falak vannak, mint a folyosón, melyen eddig jöttünk.

Govam megállt a rács előtt, de csendben maradt. A következő pillanatban Ressfu került meg minket egy kulccsal a kezében. A lábamra pillantott, mielőtt kinyitotta volna az ajtót. Dühösen Govamra meredt, aztán belépett az ajtón és jobbra fordult.

Govam és Denski egyetlen pillantást sem vetett egymásra, mégis tökéletes összhangban indultak el. Kettejük között bicegtem, a bokám lüktetett, és a lenti hideg dacára is izzadság borította a bőröm.

Bár nagy távolságra voltak egymástól, de itt már fáklyák égtek a falakon. A fényük éppen elég volt ahhoz, hogy a belső sárkányom segítsége nélkül is lássak. Fogalmam sem volt arról, miért fáklyákkal helyettesítették az előző hely elektromos vagy mágikus fényeit. Egy kereszteződéshez érve jobbra fordultunk, majd a következőnél balra folytatódott az utunk. Felfigyeltem arra, hogy a fal lassacskán megváltozik. Ez majd segít megtalálni a visszautat. A sárkányom közben megjegyezte a különféle szagokat. A következő kanyar után a folyosó egy ormótlan koponya előtt véget ért. A teteje a mennyezetet érintette, az állkapcsa viszont a padlóra nehezedett. Két pofacsontja teljesen elzárta az alagutat és a szemében vörös szikrák ragyogtak. Az enyhén lekonyuló szájban csakis hegyes fogak ültek. Emiatt még fenyegetőbb volt az összkép.

Ressfu habozás nélkül odasietett. A koponya elé érve oldalra nyúlt és úgy nyitotta ki, mint egy ajtót. Csak megkésve ismertem fel, hogy megtévesztett a térhatású illúzió. A koponya valójában egy sima felület volt.

– Ügyes – mondtam halkan, amikor keresztülmentünk rajta.

A mellettem álló két démon úgy tett, mintha nem hallották volna, mit mondtam.

Az ajtó túloldalán olyan erőteljessé vált a bűz, hogy úgy éreztem, valósággal úszok benne. A csípős szag egyszerre tűnt dohosnak és savasnak, de egy jó adag izzadság, meg a halál és a rohadás bűze is kavargott benne. Lepedékként borította be a nyelvem, és könnybe lábadt miatta a szemem. A sárkányom odabent hátrahőkölt, az érzékszerveink használhatatlanná váltak.

Előttünk narancssárga ragyogás töltötte ki a folyosót, mielőtt beletorkollott volna egy tágasabb terembe. Egy függőhíd ívelt át a szakadék fölött. Úgy tűnt, a mélyben folyékony láva izzik. Narancssárga, sárga és vörös fények mozogtak a felszínén. Nem éreztem felszálló forróságot, ám a levegő mégis remegett a mélység fölött.

– Valakinek át kell vinni a lányt! – mondta Denski, amikor megálltunk a híd előtt.

Ressfu továbbment, és miközben két kézzel kapaszkodott a korlátként szolgáló láncokba, a léptei miatt enyhén lengedezni kezdett a függőhíd. A légáramlatok mozgásba hozták a ruháját.

– Majd én átviszem – mondta Govam. Amikor Denski arrébb lépett, Govam halkan ezt mondta nekem. – Idefigyelj, sárkány! Tudom, hogy megsérültél, ám eddig a lehető legjobban viselkedtél. Nagy baj lenne, ha most kezdenél el balhézni. Innen sehová sem tudnál elmenekülni. Ha megpróbálnád, nem jutnál messzire. Semmi értelme se lenne, ha mind a kettőnket megölnél a hídon. Az lenne a legjobb, ha nem kezdenél el cirkuszolni. Érted, amit mondok?

Mégis mi a fenére gondolt? Talán arra, hogy magunkkal rántjuk a démoni lávába? Bármi legyen is az az izzó anyag – kérdezte a sárkányom.

Nagyon úgy tűnik. Lehetséges lenne, hogy a többi itteni sárkány ennyire kétségbeesett? Bármire hajlandóak lennének, hogy véget érjen a szenvedésük?

Ez a lehetőség szomorúsággal töltött el, ám elhessegettem magamtól ezt az érzést. Ha a többiek kétségbeesettek, akkor ezt majd arra használom fel, hogy valamennyien kiszabadulhassunk innen.

Odabiccentettem Govamnak, aztán vártam, miközben ő jól megnézett magának. Úgy tűnt, elfogadhatóan viselkedtem, mert ő is bólintott.

– Mit szeretnél, hogy vigyelek át? – kérdezte.

Felvontam a szemöldököm.

– Kényelmesen?

A homlokát ráncolta.

– Govam! Mi tart ilyen sokáig? – kérdezte hátulról egy nőstény démon.

Ressfu közben átjutott a túlsó partra, megfordult és visszanézett.

Govam azonban még mindig engem bámult.

– Vegyél a hátadra! – mondtam.

Szótlanul megfordult, lehajolt és hátranyújtotta a karját, hogy fel tudjak mászni a hátára. Denski odalépett hozzám, segített, Govam pedig a térdem alatt átdugva a kezét felegyenesedett.

– Itt állok közvetlenül a hátad mögött! – figyelmeztetett Denski, és éreztem, hogy mindkét kézzel megragadja a nyakam tövében az ingemet.

– Figyelj csak, hányan próbáltak már erről a hídról leugorva öngyilkosságot elkö…

A kérdést nem tudtam befejezni, mert könyörtelen és iszonyatos szorongás tört rám. Nyers rettegés mart a szívembe, amikor Govam fellépett a hídra. Elöntött a hideg izzadság és most már csakis arra vágytam, hogy elmeneküljek. Elszökjek. Hogy a hídról a mélybe vetve magam, véget vessek az egésznek.