A nyúl a hegyekben 2.

Gárdy Johanna
Minden jog fenntartva. ©
Kiadó: Gárdy Johanna, 2025
ISBN 978-615-02-3159-4
Gárdy Johanna Író honlapja

1. fejezet

A vasárnap nagy része nem telt többel, mint várakozással. Tudtam nagyon jól, hogy ez lesz az egyetlen esemény a szünetben, ami igazán örömmel tölt el, és ha az a nap is elmúlik majd, amikor Thanon-nal találkozok, utána csak hosszú, üres órák sokasága fog előttem tornyosulni egészen addig, amíg a barátaim vissza nem térnek a téli szünetről.

Ez némi félelemmel töltött el, ezért ezeket a gondolatokat igyekeztem minél inkább kiverni a fejemből, és nem gondolni többre, mint a hétfőre. És ha az egész olyan jól alakul, mint amennyire várom, akkor talán emléke képes lesz annyira bearanyozni a napjaimat, hogy különösebb megrázkódtatás nélkül túlélhessem a szünetet.

Lily néni kérésére segítettem neki elkészíteni az ebédet, majd miután megettük, ő helyet foglalt a kanapén, ahogy szokta. Általában pont így találom őt akkor is, mikor vissza érek a házba iskolából, vagy a hóparkból. Ott ül, és fejtegeti a keresztrejtvényeit. Elmondása szerint fontos, hogy az ember pallérozza az elméjét idős korban is, ezért ragaszkodik ennyire ahhoz, hogy minden nap időt szánjon néhány rejtvény megoldására.

Én sajnos nem tudtam osztozni a rejtvények iránti rajongásában. Figyelembe véve azt, hogy a lakásában más szórakozásra való dolgot nem igen lehetett fellelni, ez igazán kellemetlen helyzetet teremtett nekem az elkövetkezendő időszakot tekintve, mert vagy a rejtvények maradtak, vagy az unatkozás.

Ebéd után felmentem a szobámba. Ameddig tudtam iskolába menni, és főleg abban az időszakban, amikor már találtam barátokat, teljesen elterelődött a figyelmem arról, hogy mennyire kevés személyes holmim is van a szobámban.

Otthon sem volt sok mindenem, már a többi gyerekhez viszonyítva. Óvodában és az iskola első éveiben, mikor még mindenki behozhatta a játékait, láttam nagyon jól, hogy szinte mindenkinek több játéka volt, és voltak akinek sokkal jobbak, mint az enyémek. Akkor gyakran rosszul éreztem magam emiatt, és azt kívántam, bárcsak nekem is olyanok lehetnének, mint a többieknek! Néha mérges voltam anyára emiatt, mert akkor még kicsi voltam, és nem érthettem, hogy nem azért nem vesz nekem több, vagy jobb dolgokat, mert nem szeret annyira, mint a többi szülő a saját gyerekét. Akkor még nem tudtam, hogy ő nem az édes anyukám, mert még nem vágta senki a fejemhez, és néha azt kívántam, hogy bárcsak más nevelne engem helyette, aki nem sajnálná tőlem mindazokat, amiket más gyerekek megkaphatnak!

Ma már másképp látom ezt. Fogalmam sincs, mert sose kérdeztem meg tőle, hogy miért fogadott örökbe, de ha erre gondolok, elfog a bűntudat. Próbálok megbocsájtó lenni magammal, mert még kicsi voltam akkor, mikor olyan gondolatok keringtek bennem, amik kérdőre vonták, hogy mennyire is szeret engem valójában. Nem hiszem, hogy bárki kényszerítette volna, hogy fogadjon magához, és ő mégis megtette. Jogtalan volt, hogy ilyeneket gondoltam róla, vagy csak hogy a legkisebb feltételezés is felmerült bennem azt illetően, hogy nem szeretne eléggé. Nem tudom, hogy valaha meg fogom-e tudni, miért is kerültem anyához, és miért nem az igazi szüleimmel élek, de élénken él bennem a gondolat, amit Mandja mondott Mélora születésnapján. „Talán jobban jártál, hogy nem ismered őket, mert életed végéig a családod elől menekülnél, és az elől, hogy olyan életet kelljen élned, mint amilyet ők élnek.”

Most mégis ott álltam ebben a kis szobában, egy országban, ami nem a hazám, és ahogy körülnéztem, hogy találhassak bármit, amivel elfoglalhatom magam, rá kellett jöjjek, hogy a ruháimon, a bögrémen, a plüssömön és azon az egy kiolvasott könyvön kívül lényegében semmit nem tudtam magammal hozni.

Ameddig nem voltam bekényszerítve e közé a négy fal közé, addig ez nem volt annyira emésztő probléma, de így hogy elérkezett a szünet, üresnek érzem ezt a szobát. Mintha egy hotelben laknék, ami elsőre olyan felségesen hangzik, mert ki nem kívánná ezt magának? Ahogy körülnézek azonban semmi nincsen, amit a sajátomnak tudhatnék: a bútorok, amiket Lily néni választott a szobába, néhányat talán a lánya, csak használom őket, de messze állnak attól, hogy a sajátjaimnak érezzem őket. Én nem itt lakok, én csak itt élek, és nem azért, mert én így döntöttem.

Mikor itt voltak a barátaim, volt okom arra, hogy úgy érezzem, ez a hely lehet az új otthonom. Viszont mihánt elmentek, azonnal feltárta magát az igazság, amit eddig elfedett a társaságuk: hogy végső soron én itt még mindig egy idegen vagyok, mert alig találok valamit, ami ide kötne. Ha körülnézek a szobámban, akkor is olyan dolgokat keresek a szememmel, amiket otthon használtam: vigaszt abban találnék, amit már kicsi gyerekkorom óta ismerek. Levenném a könyvet otthon a polcról, amihez évek óta hozzá sem nyúltam, most azonban, hogy nincsen velem, mégis csak hiányzik! Talán játszanék azzal a babával, amit mindig is nagyon bénának tartottam, és sose szerettem, és világ életemben meg voltam róla győződve, hogy az egyik legcsúnyább baba, ami létezik. Most mégis kifesteném a szemét, amit otthon sose tettem, vagy átöltöztetném, pedig ebben sem leltem egyetlen csepp örömömet sem otthon, de most mégis édes elfoglaltságnak tűnik.

Úgy érzem, szívem könnyeit le tudná törölni az, ha olyan dolgok vennének körül, amik otthon is. Legjobban a fuvolám és a néptánc óra hiányzik, és most már bánom, hogy nem erőszakoltam ki, hogy a biciklimet is magammal hozhassam! Hogy merre mennék vele, és hogy egyáltalán észszerű lenne-e egyedül neki állni végig biciklizni a környéket, azt nem tudom. De a szememben úgy tűnt, hogy minden jobb lenne, mint csak ezen a néhány négyzetméteren belül létezni.

Ahogy az emlékeimben kutattam, elnevettem magam, mert eszembe jutott, hogy az egyik vonatállomáson még azt a néhány táskát is ott akartam hagyni, amit magammal hozhattam! Nem hiszem, hogy elbírtam volna még egy biciklivel is, a szívemet mégsem érdekelték a valóság határai, csak arra tudott gondolni, hogy ha egy kicsit kitartóbb lettem volna, akkor most mennyivel jobb helyzetben lehetnék. Nem csak én lennék itt egyedül, hanem a biciklim társaságában, még egy piciny darab velem lenne az otthonomból.

A ruháimon kívül semmi nem volt, ami az enyém lett volna, egyetlen kép sem a falon, vagy egy játék, amit szeretek, esetleg valamilyen kis ajándéktárgy, amit kaptam volna valakitől.

Lily néni a nevetgélésemet hallotta meg, mikor arra gondoltam, hogy milyen lett volna, ha magammal hozom a biciklimet, mert rövid időn belül megjelent a szobámban.
- Na, mesélj, mi olyan mulatságos, hadd nevessek én is! - és ahogy mondta, némi kedvesség hallatszódott a hangjában, és távol állt attól, számon akarjon kérni. Szerintem csak nem tudta, hogyan is kezdjen hozzá a beszélgetéshez, amit el szeretne indítani. Elmondtam neki, hogy min is kacagtam fel korábban:
- Mielőtt eljöttem ide, mikor otthon összepakoltuk a holmimat anyával, megkérdeztem tőle, hogy hozhatom-e a biciklimet? Nagyon hiányzik, hogy legyen velem valami, ami az enyém, azon a néhány ruhán kívül, amit magammal hoztam. És a biciklivel el tudnám foglalni magam így is, hogy nincsenek itt a barátaim.
Némán, figyelmesen végig hallgatta, amit mondtam, majd így szólt:
- Talán nem nyugtat meg, de még ha ma el is tudtál volna menni biciklizni, túl sok olyan nap nem lesz a szünet alatt, hogy hasznát vehetnéd.
- Miért nem? - kérdeztem értetlenül. Otthon anya néha óvva intett, ha bringázni mentem, hogy legyek nagyon óvatos, ha az autó úton járok. Mellesleg nem sokszor fordult elő, hogy arra felé mentem, mert a földek, az erdei ösvény és a folyó partja sokkal jobban izgatott, mint hogy a faluban tekerjek. Viszont ilyen egy anyuka, mindig félti a gyerekét, és ez így van rendjén.

Ellenben itt, a hegyekben, alig járt autó, emiatt nem értettem, mégis mitől féltene annyira Lily néni? Mi az, ami miatt annyira lehetetlen lenne használni a biciklimet a szünet alatt?
- Már csak napok kérdése, hogy leessen az első hó, és akkor az utak nagy része használhatatlanná válik, az ösvények pedig veszélyessé.

Szemem előtt szinte láttam, ahogy a környéken mindent hó fog borítani, nem csak a hegycsúcsokat, hanem még az erkélyt is a szobám ajtaja előtt, és elfogott a rettegés attól a gondolattól, hogy emiatt egész végig ebbe a kis szobába leszek bezárva. Nem csak, hogy nem fogok tudni elmenni bringázni, hanem még kimenni sem fogok tudni az utcára, ha már az örület határára sodródnék a négy fal között.

És mi van akkor, ha már ma este le fog esni a hó, és emiatt holnap nem fogok tudni találkozni Thanon-nal? Őszintén be kell valljam, sosem utáltam még ennyire a havat, mint ott, abban a pillanatban, és azt kívántam, bárcsak soha ne esne többet! Az sem izgatott, ha emiatt nem mehetnék többet síelni a hóparkba a barátaimmal, mert egészen biztosan találnánk majd más elfoglaltságot magunknak, ha innentől kezdve örökké csupaszok lennének a hegyek, és csak a zord kőzetük magasodna az ég felé, barnán és feketén, élettelenül és hótakaró nélkül.

Még mindig elviselhetőbb volt ez a gondolat, mint az, hogy a falak jelentik majd az életem határait hosszú heteken át. Emiatt úgy tűnt, minden perc ötször olyan hosszú lesz majd, és a szünet végtelenül elnyúlik majd az időben, annyira, hogy talán sose lesz vége, és én ebben a kis szobácskában fogok megöregedni anélkül, hogy újra a szabad ég alatt járhatnék!

El kell ismerni, hogy szép volt a táj, ha az ablakomon kinéztem. A szoba hegyek felé néző falát szinte csak ablakok határolták: kettő nem olyan hosszú vagy széles ablak, és közöttük az erkélyajtó, ami a kereten kívül üvegből volt. Mégis, ilyen messziről látni a hegyeket olyan, mintha csak egy festményt nézhetnék, hiába vannak ott előttem, úgy érzem, egy másik életet kéne éljek ahhoz, hogy a közelükbe lehessek. Ha be leszek zárva a szobába, ha nem lesz innen kiút, akkor a hegyek mind olyanok maradnak, mint egy vágyálom, hiába élek a takarásukban, mégis elérhetetlenek lesznek.

Neki nem fejtettem ki az ellenállást, ami nőtt bennem a téllel szemben, a havazással szemben, mert csak arra gondoltam, hogy muszáj lesz találnom egy módot, hogy kijuthassak innen! Nem azért, mert előle akarnék menekülni, mert egyáltalán nem! Mióta itt lakok vele, egyetlen egyszer sem volt fullasztó a társasága, vagy sosem kezelt úgy, mintha egy buta kis kölyök lennék a szemében. Mégis, ennyi hét, ebben az egyetlen egy légtérben: teljesen elviselhetetlen gondolat volt.

Ahogy kinéztem az ablakon, láttam, hogy az eget szürke, vastag felhőzet borítja. Nem szerettem volna arra gondolni, hogy ebből a felhőrengetegből mennyi hó eshet ki, ha az időjárás úgy kívánja!
- Mi az? - kérdezte Lily néni, mert látta az arcomon az elborzadást, ami úrrá lett rajtam, ahogy a házat körülvevő világ plafonját néztem. A sírás kerülgetett, mert úgy éreztem, ez az egész teljesen keresztbe húzta a terveimet.
- Egyáltalán nem számítottam a havazásra! - mondtam neki. Butának hangozhat, hogy nem jutott eszembe a havazás, pont a világtérkép azon részén nem, ahol sok mindent még nyáron is hó fed, de gondolataim között nem merültek fel nehézségek, amiket a leeső hóréteg okozhat. Mióta itt vagyok most először éreztem azt, hogy a hó nem csak a barátom, hanem rosszkor, rossz időben, az ellenségem is lehet! Nem csak én és a barátaim hódíthatjuk meg a havas hegyoldalakat, hanem a hó is felénk tud kerekedni, ha úgy akarja.
- Pedig nagyon szép, ahogy akárcsak a porcukor hullik a tájra! Nagyon hosszú ideje itt lakom már, és sosem tudtam betelni a látványával, és szerintem a helyiek sem tudnak! Még mindig hitetlenkedve állok a tény előtt, hogy a hópelyhek, ezek a kis fagyott esőcseppek úgy tudják befedni a tájat, mintha selyemmel borítanák be azt, és milyen puhaságot kölcsönöznek a kemény, embert próbáló világnak! Persze, vigyázni azért kell: mert ez csak a látszat. A kedves hóréteg legteteje alatt nyugvó hegyek ugyanolyan kegyetlen kreálmányok, amilyenek legcsupaszabb és legzordabb pillanataikban látszanak. Éppen emiatt nem tanácsos annyira az utakon járni, miután leesett a hó.
- Meg fogok őrülni, ha az egész téli szünetet itt bent kell majd töltsem! Félre ne értsd, egyáltalán nem érzem rosszul magam nálad! - mentegetőztem, nehogy azt higgye egyetlen pillanatra is, hogy az ő vendéglátásával vagyok elégedetlen, mert ez nem igaz! Ahhoz képest, hogy mit várhatok egy olyan rokontól, akinek pár hónappal ezelőtt még a létezéséről sem tudtam, ahhoz képest nagyon is jól bánik velem. Pedig anya itt sincs, hogy megvédjen, ha valami rosszul alakulna, vagy ha csúnyán beszélne velem, ha igazságtalan lenne, vagy ha azt mondaná, hogy mostantól nem járhatok iskolába, mert innentől kezdve neki kell segítenem a ház körül, és ezzel örökre elvenné tőlem a jövő lehetőségét. Valójában teljesen rá vagyok utalva arra, hogy ő hogy bánik velem, és az, hogy szarvasnyúl a toteme egyáltalán nem jelenti, hogy csak ő lehet az, aki sérelmeket szenved el az életben. Ő ugyanúgy ember, mint aki bármely más totem védelme alatt született, és ugyanúgy osztogathat pofonokat az életben, mint bárki más. Ahhoz képest, hogy mekkora hatalma van az életem felett, egyáltalán nem él vissza vele, sőt!

Azt hiszem ez mégis csak valami olyasmi, ami miatt hálásnak érezhetem magam, és nem szeretném, hogy úgy érezze, hogy nem értékelem azt, amit értem tesz, vagy hogy bármilyen formában elégedetlen vagyok. A bennem kavargó rossz érzésekhez neki nincs köze, semmiféle bánatom nem kapcsolódik azokhoz a dolgokhoz, amiket ő mond vagy tesz.

Ettől függetlenül nem mondhatom, hogy az életben, amit vele élek, abban csak boldogságot találok, és minden nehézséget magam mögött hagytam azzal, amikor még otthon felszálltam arra a vonatra, aminek végállomása ebben a távoli országban volt.
Folytattam a mondanivalómat:
- Egész egyszerűen csak bezárva érzem magam, nem mehetek iskolába, nincsenek itt a barátaim hogy elmenjünk a hóparkba, és nincsen itt semmi sem, amivel le tudnám foglalni magamat! - mondtam neki, és egy nagyot fújtam a mondatomnak a végén. Igaz, hogy azzal, hogy elmondtam neki a problémámat semmi nem lett jobb, de mégis megkönnyebbült a szívem attól, hogy valakinek elmondtam.
Kicsit talán jobban bele is lendültem az érzéseim kifejtésébe, mint kellett volna, és még tovább folytattam neki:
- Tudom, hogy mondtad, még mikor ideköltöztem hozzád, hogy muszáj lesz itt kialakítanom magamnak egy új otthont. - Nem emlékszem, pontosan hogy fogalmazott, de arra tisztán emlékeztem, hogy ez volt a lényege, és én jól eszembe véstem a tanácsát. Mindenben tapasztaltabb volt, mint én, mégis a legértékesebb tapasztalata számomra ez volt: hogy ő elköltözött otthonról, ebbe az országba, és megtalálta valahogy a helyét. Talán azért volt ez a legértékesebb számomra, mert minden élményem közül ez fájt a legjobban: és sosem éreztem magam annyira egyedül, mint mikor ide költöztem. És bár ő könnyíteni nem tudott a helyzetemen, mégis sokat segített azzal, hogy tudtam, nem csak engem ért ez a szenvedés.

És utána persze ráleltem az itteni barátaimra, akik mind hasonló problémákkal küzdenek, mint én, mert egyikőjük sem idevaló igazán. Viszont addig, amíg meg nem ismertem az ő történetüket, Lily néni volt az egyetlen, akiről tudtam, érti miről beszélek, ha azt mondom, hogy fogalmam sincs, mi teszi az otthont otthonná, azt mégis tudom, hogy az enyém nem itt van.
- És egészen addig, amíg a barátaim itt voltak, úgy éreztem, hogy talán találtam valamit, ami be tudja tölteni azt az űrt bennem. - mondtam neki, és a szívemre tettem a kezem, mintha ott bent valóban lenne valami, ami kiüresedett azzal, hogy én eljöttem otthonról. - Viszont most, hogy mindenki haza ment, csak én vagyok itt, úgy érzem, hogy mégis csak nagyon egyedül vagyok. És ez nagyon... – itt elcsuklott a hangom, ahogy könnyek gyűltek a szemembe – nagyon nehéz. - szipogtam neki.
Ő közelebb jött hozzám, és karjával átölelt, hogy megnyugtasson. Megsimította a hátamat, és együtt érző hangon ezt mondta:
- Attól még, hogy ezt a helyzetet nehéznek érzed, még egyáltalán nem jársz rossz úton! Szerintem jó irányba haladsz, már azok alapján, amit én látok.
- Olyan gyengének érzem magam, és olyan tanácstalannak! - mondtam neki, mintha meg sem hallottam volna az ő válaszát, és a könnyeim újult erőre kaptak, és már sokkal inkább bőgtem, semmint sírtam. - Úgy érzem, ez az egész felém tornyosul, és én egyáltalán nem bírok vele!
Nem hallottam kívülről a hangomat, de úgy sejtettem, nagyon keservesnek hangozhatott.
- Olyan érzés – folytattam neki – mintha ez a föld kivetne. Tudja, hogy nem vagyok idevaló, és a legrosszabb az egészben az, hogy én is tudom, hogy nem vagyok ide való!

Átjárt a kétségbeesés és a csalódottság, és úgy éreztem, minden kis remény is oda veszett, amit még akkor éreztem, mikor a barátaim velem voltak. Én nem tudok utánuk menni, és különben is, melyikőjük után menjek? Egyikőjük a világ egyik felén van, másikójuk pedig a másikon.

Egyedül Thanon van itt még, de pár nap múlva ő is elutazik. Ahogy felidéztem magamban a gondolatot, hogy nem sokára ő is elhagyja ezt a földet, úgy éreztem, örökké egyedül maradok itt, és mindössze az eddigi néhány kellemes pillanat jutott nekem a barátaim társaságában, és már soha többé nem fogom őket újra látni. Ha elmennek, elvesznek, és már soha többé nem lelhetek rájuk úgy, mint előtte. Hiába tudtam, hogy ez nem a valóság, az érzéseim átvették a gondolataim felett a hatalmat, és mintha azt súgták volna folyton a fülembe, hogy megváltoztathatatlanul egyedül maradok, és semmit nem tehetek ez ellen.

Bár nem tudhattam, milyen az, mégis úgy éreztem, érzéseim sokkal inkább hasonlítanak arra, mintha én hagynám el az országot úgy, hogy magam mögött hagyom az összes barátomat, és nagyon jól tudom, hogy úgy, ahogy előtte, már soha többé nem leszünk együtt. A magány gondolata elviselhetetlenül beköltözött a szívembe, keveredve azzal az érzéssel, hogy messze földön lakok attól, ahova születtem. Végül is mindegy is, ki megy el, én vagy ők, ugyanott tartunk: én, egy idegen országban, barátok nélkül.
- És ameddig itt voltak a barátaim – sírtam anélkül, hogy időt hagytam volna neki, hogy ő válaszolhasson nekem – addig nem éreztem magam ilyen világtalanul. De annyira nehéz, és csak haza akarok menni! Nem is az otthon hiányzik úgy, hanem az az érzés, ami ott körülvett.
Miután ezt elmondtam, már nem fűztem hozzá újabb gondolatot, és helyet adtam neki is, hogy válaszolhasson.
- Tudom, hogy nem fog megnyugtatni, amit most mondok – kezdte, és nem tagadom, hogy ha ezzel kezdődik egy mondat az valóban nem valami megnyugtató – de muszáj lesz találnod valamit, ami kedves itt neked. Valami, ami csak a sajátod, valami, amit szerethetsz és ami célt tud adni neked!
- De mégis mit? - kérdeztem tőle, és egyáltalán nem tudtam elképzelni, hogy amit mond azt mégis hogy érti? Milyen célt kellene egy 13 évesnek találnia magának?
- Fogalmam sincs! Valami olyasmit, amit szerettél otthon is. Csak valami olyat kell találnod, amit be tudsz illeszteni az itteni életedbe. - amit mondott, inkább úgy hangzott, mint egy kérdés, mintha azt tenné fel nekem, hogy mi olyan volt az otthoni életemben, amit itt is tudok folytatni?
Ránéztem, és megráztam a fejem. Nem jutott eszembe semmi, amit otthon annyira szerettem, és itt is bármikor csak úgy elkezdhettem volna foglalkozni vele. Itt nem tartottak néptáncot az iskolában, helyette telente, mikor leesett a hó elvitték a gyerekeket, hogy megtanuljanak síelni. Itt a környéken nem volt zeneiskola, és emiatt nem csak fuvolázni nem járhattam, hanem semmilyen más hangszeren sem tanulhattam.

Talán a régi embereknek volt valami hangszerük, mert hát zene nélkül csak nem élhet egyetlen nép sem! De hogy mi lehetett az, vagy hogy egyáltalán akadna ma bárki, aki tudna rajta játszani, azt nem tudtam.
- Mégis miket csináltál otthon? - tette fel most már nyíltan a kérdést.
Elmondtam neki pontosan azt, amire gondoltam, mielőtt ő feltette nekem ezt a kérdést.
- És az osztályban, az iskolában, mit játszottál a barátaiddal? - kérdezte, mikor neki is világossá vált, hogy az itteni életbe lehetetlen beleegyeztetni a régi életem darabkáit.
- Az osztályban nem igazán voltak barátaim. – így hangzott a válaszom. Végül is ez egy finom megfogalmazása annak, hogy egyáltalán nem voltak barátaim.

Sosem tudtam meg, hogy anya pontosan mit mondott neki, mielőtt elküldött hozzá, de ezek szerint nem sokat tud arról, hogy milyen életem is volt otthon. Ha beszélgettek volna erről anyával, egészen biztosan emlékezett volna rá, hogy az oka annak, hogy engem ide küldött nem más, mint az az ellenszenv, ami körülvett engem otthon.

Hogy mit játszottam az osztálytársaimmal otthon? Már annak is örültem, ha egyedül hagytak és nem szóltak hozzám. Erre sóhajtott egy nagyot, majd ezt mondta:
- Akkor is muszáj lesz találnod valamit újat, ami célt ad, ami fontosabb és kedvesebb neked, amiért érdemes kiállni a nehézségeket. - mondta, majd elcsöndesedett. Hallgatása azt jelezte, hogy nagyon is törte a fejét, vajon mi lehet az, ami bennem ki tudná tölteni azt az űrt? - Viszont bármi van, azt vésd nagyon az eszedbe, hogy a nehézség nem annak a jele, hogy kevés vagy a feladattal szemben, amit az élet neked szánt! Nem szabad hagynod, hogy eltántorítson az, hogy megterhelőnek érzed a helyzetet, amiben vagy!
Kedvesnek találtam a részéről, és igazán értékeltem, hogy próbál támogatni. Biztos vagyok benne, hogy neki sem volt könnyű túllendülni azokon a dolgokon, amikkel most én is küzdök.

Végül nem jutott eszébe semmi, ami személyre szabottan az én életemen segíthet, ezért pár szóban elmondta, ő hogy találta meg itt a helyét. Arról nem tudott, hogy ennek a történetnek a nagy részét már hallottam Mandja szájából Mélora születésnapján.
- Nekem leginkább az segített, hogy megláttam néhány dolgot, problémát a faluban, amin úgy éreztem, tudok segíteni, amiért tudok tenni. Megpróbáltam cselekedni, és úgy tűnt, körülöttem örömmel veszik az emberek, amit tettem. És ez egy nagyon fontos dolog volt a szememben, mert ezáltal megláttam egy ösvényt a szemem előtt, amit követhettem. Valami olyat, ami nekem is testhez álló volt, mert szívesen csináltam, és a falubeliek is örömmel fogadták. Érted, amit mondani akarok ezzel? - kérdezte, de nem várta meg a válaszomat, hanem úgy elkezdte magyarázni, mintha azt mondtam volna neki, hogy egyáltalán nem értem, miről beszél! - Valami olyat kellett találnom, ami nekem is örömet okoz, és az ittenieknek is. Muszáj volt megtalálni ezt az egyensúlyt, mert hosszú távon fenntarthatatlan, ha minden áron csak magamat akarom érvényesíteni, ahogy az is fenntarthatatlan, ha mindent feladnék ezért, hogy szeressenek. Az aranyközéputat kell megtalálni. - mondta, és itt elcsendesedett, és láttam az arcán, ahogy elgondolkodott. Aztán kifejtette nekem a gondolatot, ami eszébe jutott. - A megboldogult férjem mondta egyszer, hogy a falu, és benne a lakosok olyanok, mintha sokan ülnének egy vacsora asztalnál. És nekünk meg kell találnunk azt az ételt, amit mi el tudunk készíteni, és amit ők, a falubeliek is szívesen megesznek. Nem kényszeríthetem magam arra, hogy elkészítsek valami olyat, amit nem tudok, de tőlük sem tagadhatom meg azt, hogy jól lakjanak az asztalomnál, mert lehet, hogy valamelyik következő este én fogok majd valamelyikőjük asztalánál vacsorázni!

Értettem nagyon jól, hogy mire akar kilyukadni vele, hogy az egész hasonlat nem a vacsoráról szól. Hanem pontosan arról, ami hiányzik az embernek akkor, ha nem élhet a saját otthonában. Csakhogy még nem tudtam megfogalmazni, mi is az, ami az otthont otthonná varázsolja, és emiatt szavakkal sem tudtam megfogalmazni, pontosan hogyan is értelmezem ezt a kis történetet. Mégis a szívemhez szólt.

Azt sem felejtettem el, hogy a Polgármester, Lily néni férje szarvas volt, és szem előtt tartottam, hogy ez mennyire erős érdeklődéssel jár a falu élete iránt, a közösség iránt, amiben él.
Viszont ameddig ez elméletben mind szépnek és jónak hangzott, addig mihánt a megvalósítására gondoltam az én életemben, azonnal elakadtam.

Ugyanis az, hogy neki, mint felnőttnek működött az a taktika, hogy keres valami magánál nagyobb célt, az egyáltalán nem jelenti azt, hogy ez a módszer ilyen formában nekem is fog működni. Mégis mit csináljak? Jelentkezzek ajtónyitónak a hivatalba, ami a faluban van? Végül a válaszom nem volt több egy bólogatásnál, és annál, hogy megnyugtattam Lily nénit afelől, hogy gondolkodni fogok a kérdésen.

2. fejezet

Lily néni végül kiment a szobámból. Jobbnak látta, ha magamra hagy, hogy megemészthessem mindazt, amiről beszélgettünk, és hogy valóban megnyugodhassak. Én közelebb mentem az ablakhoz, és megpróbáltam a tájat nézni. Viszont a táj azon a napon cserben hagyott: a nehéz, vastag felhőréteg a hegységnek az itt található vonulatait pontosan alkalmasnak találta arra, hogy saját súlyán könnyítsen, és puha, könnyű hópelyhek százai lepték el a teret a föld és az ég között. Mintha a kis, fehér pelyhek égi üzenet piciny darabkáit hordoznák magukkal, olyan megkérdőjelezhetetlen szépséggel és kecsességgel hullottak a talajra, a hegyek csúcsaira és völgyeire, és az erkélyem szélére.

Gyönyörködve, mégis tehetetlenül néztem azt, ami az ablak üveg másik oldalán történik, odakint a világban: nem szűnt meg abbeli félelmem, hogy ez elválaszt holnap Thanon-tól, és utána egész szünetben magányomba zár majd, azonban mégis el kellett ismernem, hogy a természet érti a módját annak, hogy nyűgözze le az ember szeme világát.

A sírás kifárasztott, és este kimerülten feküdtem be az ágyba. Egy ideig csak a plafont bámultam, és olyan üresnek éreztem magam. Talán túlzottan keveredtek bennem az aznap megterhelő élményei és a másnaphoz kapcsolódó vágyakozások ahhoz, hogy igazán bármilyen érzés teret nyerhessen bennem. Annyira ellentétes volt az elmúlt órák könnyhullató szomorúsága azzal az izgatottsággal, ami akkor járt át ha Thanon-ra gondoltam. Azonban lényegtelen, hogy gondolatban hogyan választjuk szét a két élményt, a mát és a holnapot, végül is minden érzés bennem gyülemlik fel, és én tehetetlenül kerülök a hatásuk alá, és nem tudok csak úgy választani közöttük, hogy melyiket szeretném megélni, mert az én életemben pont ugyanolyan valóságos mind a kettő.

Nehezen, de végül mégis csak sikerült elaludnom, és másnap, mikor kinyitottam a szemem, már sokkal inkább csak egyetlen dolog járt a fejemben. Felkelés után az első dolgom volt kinézni az ablakon, hogy láthassam, a tegnap esti hóesés mit művelt a tájjal?

Abban biztos voltam, hogy bármilyenné is alakult a világ odakint, nem fogom hagyni, hogy bármi eltéríthessen attól, hogy ma a találkozómra elmenjek, és afelől sem volt kétségem, hogy Thanon ugyanolyan módon tekint erre az egészre, mint én! Bármi is van, tudom, hogy ő ott lesz, és akkor, amikorra megbeszéltük. Ez még egy ok volt, ami megerősített abban az elhatározásomban, hogy minden áron elmegyek ma találkozni vele, hiszen nem hagyhattam őt cserben! A környező hegycsúcsok és völgyek minden piciny szegletét hó fedte, vastag, de könnyű rétegben. Annyira sok hó esett, hogy elmosta a táj minden egyes kemény vonalát és fehér dűnévé változtatta, a házak éles teteje ledomborodott, a fák magas csúcsa lehajlott, és az ágaikon pihenő hótakaró szinte mindükből szomorúfüzet varázsolt.

Azonban a hó nem csak meglágyította a tájképet, hanem vele együtt sok mindent maga alá is temetett. Hiába voltam elájulva a gyönyörtől, ami a szobám ablakából fogadott, mégis egyértelmű volt, hogy a hegyi ösvényen így egészen biztosan nem tudok elmenni a találkozónkra. Ha még a régi emberek laknának itt, és nem lennének a szabályok annyira ridegek, mint most, akkor egészen biztosan azt mondanánk ilyen helyzetben, hogy majd elsíelek a találka helyünkig! Nem ismerem pontosan a síelés történetét, de ilyen körülmények között egészen biztos vagyok abban, hogy az első sílécek nem azért jelentek meg, hogy az emberek hóparkba járva szórakozzanak a barátaikkal, hanem az a szükség vette rá őket, hogy ilyen hatalmas hótengerben is kitudjanak mozdulni!

Viszont ma már túl szigorú mindenki, és a síelés terepe szerintük egész egyszerűen nem nyúlhat tovább a hópark határain túlra, és kétlem, hogy Lily néni engedékeny lenne e tekintetben. Természetesen az is okozott némi problémát, hogy saját sílécem nem volt a lakásban, hanem mindig a hóparkban kellett bérelnem. Viszont ha lett is volna sajátom, amit ebben a helyzetben elő tudtam volna venni, akkor sem hiszem, hogy Lily néni örömmel fogadta volna az ötletemet. Persze, ki tudja – merültem el a gondolataimban – lehet, hogy régen is csak az igazán bátrak vettek lécet a lábukra, és a többiek mind, a házukba beburkolózva vártak arra az időre, amikor kicsit megolvad a hó és az ember végre a saját lábán is mozogni tud a hegy lankáin. Egyrészről örültem, hogy mikor kettesben találkozok Thanon-nal, ilyen gyönyörű lesz a táj. Másrészről azon törtem a fejem, milyen útvonalon fogok tudni elmenni majd?

Kinyitottam az erkély ajtót, mert az a benyomásom támadt, hogyha nem az ablakon keresztül szemlélem a tájat, hanem érzem a friss levegőt az arcomon, akkor biztosan többet fogok majd látni, több mindet fogok észre venni, és a végén rá fogok tudni lelni majd a megoldásra. Kiléptem az erkélyre, ahol megcsapott a levegő hűvös, reggeli frissessége. Az arcomon a nap sugarai táncoltak, ahogy ott álltam a hóban, ami éjszaka az erkélyemre esett, és kémleltem a fehér végtelenséget, ami a szemem elé tárult.

Reggel volt már, mégis olyan érzésem volt, mintha még csak hajnal lenne: ahol megfagyott a világ, eltűnt az izgalom, és csak a hideg csendesség és nyugalom maradt volna a helyén. Lily néninek igaza volt: a táj olyan szép, hogy az ember egyetlen pillanat alatt elfelejti, hogy a hely, ahol él tele van veszélyekkel, és a hegyek úgy tűnnek, mintha melegszívű barátok lennének, ahogy lapulnak takarójuk alatt a napfényben.

Valami érthetetlen módon a taktikám működött, és kint állva az erkélyemre ráleltem a megoldásra: ahogy tekintetem a távolban cikázott, néhány utat láttam, amik már elmélyedtek a hóban, és annál is távolabb egy nagy járművet! Sosem láttam még ilyet, de úgy gondoltam, ez lehet az, ami a havat takarította, hogy az utak legalább néhánya járható legyen. Az én látképemen egyetlen egy volt, ami rótta a hegyoldalt, de nem ért volna meglepetésként, ha a környéken több is dolgozott volna, csak éppen azok nem voltak láthatóak az én ablakomból.

Nem tudom egyenlőre, melyik utak szabadon járhatóak, viszont mivel nincs más lehetőségem, ezen fogok elindulni. Megkönnyebbülve mentem le a konyhába, mert az az érzés járt át, hogy minden csodálatosan fog alakulni: én el fogok tudni jutni a találkozónkra, és ha már egyszer Thanon-al leszek, akkor nem kell számítsak semmiféle zűrzavarra vagy kellemetlenségre!

Szinte leszökkentem a lépcsőről, Lily néni pedig – nem meglepő módon – már a nappaliban ült, a kanapén.
- Örülök, hogy ilyen jó kedved van! - mondta, hiszen ő nem volt tanúja a korábbi gondolataimnak, és az utolsó emléke rólam az, ahogy tegnap este a szobámban sírtam.

Azonban az a nap már elmúlt, már magam mögött hagytam, és csak a ma lebegett a szemem előtt.
- Láttad, milyen sok hó esett? Gyönyörű a táj! - mondtam neki.
- Valóban az! - mondta egyetértően. Ő biztosan sok ilyet látott már, de most megbizonyosodtam arról, hogy amit tegnap mondott, az nem csak engem akart nyugtatni, hanem valóság volt: őt magát is, ennyi év után, még mindig le tudja nyűgözni ez a fagyos világ. Odaléptem a pulthoz, hogy elkezdjem elkészíteni a teát.
- Biztosan nem akarod áttenni a találkozót ezzel a kis barátoddal? - kérdezte néhány perc csend után.

Erre nagyon sok mindent tudtam volna válaszolni, többek között azt, hogy ő nem a kis barátom, és azt is, hogy Thanon elutazik holnap, így nincs mikor máskorra áttenni a találkozót! A ma van csak, az egyetlen nap, amikor találkozhatunk, és fogunk is!
- Nem, tökéletes lesz a ma! - végül csak ezt válaszoltam neki, némi dacossággal a hangomban.

Lily néni látta, hogy nem téríthet el ettől az ötlettől, már csak azért sem, mert ez az egész nem csak az én agyam szüleménye: hanem ketten vagyunk benne, én és Thanon. Nem akartam neki elmondani, hogy milyen úton terveztem menni, viszont ő egyáltalán nem tudta magában tartani az aggályoskodó kérdéseit, így végül kénytelen voltam beszámolni neki az ötletemről. Nem örültem neki, hogy felhozta a témát, az idő előrehaladtával azonban mégis hálás voltam a tanácsokért, amiket adott.
- És hogyan tervezel menni? Ugye nem az ösvényen? - kérdezte. Az ösvény nagy része olyan helyen vezetett, ami viszonylag lapos volt, és könnyű terepnek számított a környéken lévőkhöz képest. Azonban mégis csak mindent hó fedett, az ösvényt könnyen el lehetett téveszteni szem elől, és úgy sejtettem, a hó néhol akár 40 centi vastagon is állt, mert az erkélyem szélét is majdnem olyan vastag rétegben fedte be. Ezen gyalog kétlem, hogy átjutnék.

Nem maga a 40 centis hóban gyaloglás jelentette az akadályt, hanem az, hogy a maga módján mégis csak egy hegyoldalon vezetett végig az utam, egy ösvényen, aminek az vonalát nem lehetett látni, és amit legalább harminc percen keresztül kellett követnem akkor, ha az előremenetelt nem nehezítette semmi sem.
- Dehogy is! - mondtam neki, kicsi talán sértődöttség is kihallatszódott a hanglejtésemből, ami miatt azt feltételezi, hogy elindulnék azon az úton, és nem tudom megállapítani magamtól is, hogy nem lenne előnyös arra járni ma. - Láttam, hogy az utakat takarítják! Majd végig sétálok az autó úton! - mondtam neki.

Azt beszéltük meg Thanon-nal, hogy az iskola előtt találkozunk. Nem állíthatom azt, hogy úgy ismertem oda az utat, mint a tenyeremet, de mikor néhány reggel Mandja anyukája elvitt minket a hóparkba, Thanon-t és Torco-t mindig az iskola előtt vettük fel. Tehát először elgyaloglok Mandja házáig, aztán onnan követem az utat, amerre az anyukája vezetett mindig.
- Vagy elsíelek addig! - mondtam neki, mert most már magam is kíváncsi lettem, mit reagálna.
- Na még mit nem! - mondta, és a szavai úgy hangoztak, mintha leszidna, mégis a szája mosolyra húzódott. Azt hiszem viccesnek találta az elgondolásomat, hogy csak úgy átsíelgetek egyik faluból a másikba. - Melyik úton tervezel menni? - kérdezte.
Megpróbáltam neki körülírni, mert hogy pontosan mi a neve annak az útnak, fogalmam sem volt, és különösebben az sem volt világos számomra, hogyan is nevezzük el itt az autó utakat? Nevet adunk nekik, beszámozzuk, vagy csak akik elég jól ismerik a helyet annyit mondanak „tudod melyik út!”, és a másik azonnal érti is, melyikre is gondol.
- Nem hiszem, hogy azt is letakarították. Az nem számít itt egy nagy vagy fontos útnak. Szerintem jobban tennéd, ha a másik irányba mennél. - mondta, és a kezével egy képzeletbeli térképre mutogatott, ahol ujjával végigkövette az utat, amin mennem kéne.

Úgy figyeltem a mozdulatait, mintha én is úgy ismerném a környéket, mint a tenyeremet. Mikor befejezte a mutogatást, a pillantásomból kiolvasta, hogy még mindig csak annyit tudok, hogy nem arra kéne mennem, mint amerre eredetileg terveztem, de hogy ehelyett melyik utat kéne választanom, azt a magyarázatából nekem egyáltalán nem volt világos.
- Na, gyere, megmutatom a fenti térképen! - mondta, és elindultunk fel az emeletre. Egészen a szobájáig mentünk. Azon gondolkodtam, milyen érdekes, hogy hónapokig nem jártam ebben a szobában, most pedig rövid időn belül újra itt vagyok.
Elővett a szekrényéből egy térképet, amit ki tudja mióta őrizget ott. Volt rajta néhány karikázás, néhány pont, amit X-ek jelöltek. Úgy sejtettem, ez a térkép inkább a Polgármesterévé volt, de hogy pontosan mire használhatta, azt nem tudtam megállapítani. Nem ismertem annyira a környéket, hogy akár csak néhány karikázásról el tudjam dönteni, hogy vajon mit is jelöl a valóságban.

Lily néni ráncos ujjait követtem a papíron, ahogy végighúzta azon az úton, ami a térképen is vastagabb vonallal volt jelölve, mint a többi. Gondolom annak a jele lehet, hogy egy fontosabb útról van szó. Amikor az iskolánál megállt az ujja, gyorsan átfutottam a szememmel a térképet, hogy azt is megtudjam, melyik lehet az az útvonal, amin eredetileg menni akartam. Végül a hóparkot is megkerestem, mert úgy gondoltam, talán egyszer hasznos lesz, hogy tudom a térképen is, hogy hol van.
- Szerinted mennyi idő lehet így odajutni? - kérdeztem őt. A térképen az útvonal, amit mutatott, legalább háromszor olyan hosszúnak tűnt, mint az a rövidke autóút, amin Mandja anyukájával furikáztunk.
- Én azt gondolom, hogy másfél óra lehet körülbelül innen odajutni. - mondta, és saját ablakán kinézve a hóra tekintett. Ugyanis az utakat nem takarították le teljesen, csak egy nagy részét arrébb kotorták a gépek a hórétegnek, ami a felszínen csücsült. Így bár átvágnom a hómezőn nem kellett, mégse lehetett még mindig azt mondani, hogy nehézségektől mentes út vár majd rám.

Sóhajtottam egyet. Ez a tény természetesen nem tántorított el attól, hogy elmenjek vele találkozni, viszont mégis csak másfél óra gyaloglást jelentett oda, és utána másfél órát vissza.
- Jó lenne, ha lenne valami másik út, amin hamarabb el lehet jutni az iskolához! Vagy ha járható lenne az legrövidebb autóút! - mondtam neki, és a hangomban érezhető volt némi keserűség és csalódottság.
Amit mondtam, Lily nénit visszaröpítette a tegnap esti beszélgetésünkhöz, és szinte ugyanott vette fel a fonalat, ahol abbahagyta:
- Emlékszel arra, amit mondtam? A nehézségek nem azért vannak, hogy megálljunk, vagy feladjuk! - mondta.
- Tudom! - mondtam neki, kitekintettem az ablakán, és ábrándos hangon így szóltam:
- Attól még kívánhatom azt, bárcsak könnyebben elérhetnék oda. Bárcsak ne telne ennyi időbe és fáradtságba, vagy bárcsak közelebb lenne az iskola. Esetleg rendezhetné úgy az időjárás, hogy csak a tájra essen a hó, és az utak szabadok maradhassanak! – és ajkam kissé lehajlott mondanivalóm végére.

Még az ablakon keresztül is éreztem, ahogy kint keveredik a napfény melege a hideg, téli, hegyi levegővel, éreztem, ahogy simogatja a bőrömet, mint a friss, tavaszi szellő.
- Tudod, mit mondtak erre a régiek? - kérdezte, és a hangsúlyában volt némi izgatottság. Azt hiszem örült annak, hogy ezt most elmondhatja nekem.
- Nem. Mit? - kérdeztem, és meg voltam győződve róla, hogy a hóról fog mesélni. Gondolatban már el is képzeltem valami kis történetet, amivel a gyerekeket győzködték régebben a felnőttek arról, hogy miért kell szeretni a havat. - A régi emberek itt azt gondolták, hogy csakis egy féleképpen lehet az égiektől segítséget kérni. Úgy gondolták, hogy helytelen, ha azt kérjük, valamit adjanak meg nekünk vagy könnyítsenek a helyzetünkön. Szerintük azt kell kérni, hogy az égiek abban segítsenek, hogy azokká válhassunk, akik szembe tudnak nézni azzal az akadállyal, ami elénk tornyosul.

Aha, szóval azt kell kérnem, hogy jeti lehessek, akinek meg sem kottyan másfél óra hóban gyaloglás a hegyen? Ezt a gondolatot nem mondtam ki hangosan, megtartottam magamban, és helyette inkább mást fűztem hozzá a beszélgetéshez.
- Nem teljesen értem, hogy képzelték el ezt. - mondtam neki, mert úgy éreztem, ezt sokkal inkább helyén való mondanom neki ebben a beszélgetésben, mint a jetit.
- Azt gondolták, az ember olyan belülről, mint egy pókháló. - itt megosztott néhány rövid gondolatot, amiből kiderült, hogy ez valahol ugyanaz, amit Mélora mesélt arról a lepeldarabról, amivel születünk. Mégis egy új dimenziója annak, amit eddig tudtam erről. - Ennek a pókhálónak egy részével születünk, más részét mi fűzzük, és mi dönthetjük el, hogy merre szeretnénk, hogy kiterjedjen, annak függvényében, mit szeretnénk, hogy fennakadjon a hálónkon. Az élet, és a kívánságaink úgy folynak át a hálón, mint egy lenge fuvallat, és ha jó helyre szőttünk, fennakad benne az, amit kívántunk. Ezt úgy értették – kezdte el nekem magyarázni, abban a félelemben, hogy talán nem értem, mire utal a pókháló – hogy ha szeretnénk valamit, azt kell kérnünk az égiektől, mutasson rá, hova szőjük a hálónkat, azaz, mutasson rá, min kell még dolgozzunk, hogy megkaphassuk, amit kívánunk.

Mivel alapvetően az ember irtózik a pókoktól, mikor meghallottam a pókháló szót először Lily néni szájából, egy nagy és gonosz pókot képzeltem el, és azt hittem, hogy a pókháló az emberi lélek gonoszságára utal. Viszont mire a kis történet végére ért, a szemem előtt megjelenő hálót szövő pók sokkal inkább egy barát tulajdonságait öltötte magára, mint ellenségét, és a hálója ragacsos, veszélyes kötelék helyett puha selyemhálónak tűnt.

Viszont, azt nem értettem teljesen, mi a különbség aközött, ha azt kérem az égiektől, hogy adják meg amit kívánok, vagy hogy adjanak erőt ahhoz, amit el szeretnék érni, mert a szememben a végeredménye mindkettőnek ugyanaz volt. Ha minden jól alakult, mindkét módon el lehetett érni azt, amit az ember szeretett volna. Ezt pedig szóvá is tettem neki.
- Te talán ezt gondolod – hangzott az ő válasza erre - de valójában nincsen sok esély, hogy a tiéd legyen amit szeretnél akkor, ha csak azt kéred, hogy megkaphasd, a háló szövése nélkül. Ha csak azt kéred, hogy teljesüljön a kívánságod, akkor megpróbálsz elkerülni minden megpróbáltatást, ami a célodhoz elvezetne. A másikban azt kéred, hadd válhass azzá, aki olyan hálót sző, amiben a kívánságod méltán fennakadhat. - vett egy nagy levegőt, és még ezt tette hozzá:
- Az elsőben azt kérem az égiektől, hogy amire vágyom, azt alacsonyítsák le hozzám. A másodikban azt kérem tőlük, adjanak erőt, hogy felemelkedhessek oda, ahol a vágyam van.

Azt feltételeztem, hogy ezt valamilyen bonyolult nyelvezetű vallásos szövegben olvashatta. Próbáltam elgondolkodni azon, amit mondott, és rájönni, mire akar ezzel utalni az én helyzetemben. Mégis mit vár tőlem, hogy mit tudjak a hálómba akasztani egy ilyen helyzetben? Nehezen tudtam elképzelni, hogy a hálómba, már ha én rendelkezem ilyennel, be tudnám fogni mondjuk az erős napsütést, vagy valami olyan csodát, ami elolvasztja a havat az utakon.
- És szerinted mégis mit kéne akkor egy ilyen helyzetben kérnem az égiektől? - kérdeztem tőle, de még nem döntöttem el, hogy hallgatni fogok-e rá, vagy sem. Úgy gondoltam, majd meglátom, hogy mit válaszol, és annak fényében döntök majd.
- Erőt ahhoz, hogy felülemelkedhess a problémán. - jelentette ki nemes egyszerűséggel. Erre nem nagyon tudtam mit válaszolni, mert megint csak a jeti gondolata járt az eszembe. A szememben ő volt az egyetlen olyan teremtmény, ami elég kegyetlen ahhoz, hogy még egy ilyen kihívás se viselje meg.
Némaságom Lily nénit arra ösztönözte, hogy újabb gondolatot fűzzön hozzá az eddigiekhez:
- Ha van egy nehézség, amelyen képes vagy túllendülni, ami nem tántorít el, az pont olyan, mintha nem lennél megpróbáló kihívás elé állítva. Mindegy, hogy a külvilágban nincsen problémád, vagy magadban szünteted meg. - mondta, és kezét a szívére tette, arra utalva, hogy ha az embert nem kerülgeti a nehézség elnyomó érzése, akkor szabadon járhat.

Meghatottak a szavai, átjárt tőlük egy kellemes bizsergés. Azonban sajnos azt nem lehet állítani, hogy ezzel együtt meg is értettem volna azt, amiről beszél, vagy hogy hogyan élhetnék a régiek bölcsességével ebben a helyzetben. Arra jutottam, hogy szerintem azt akarta ezzel mondani, hogy ha nem tekintek problémaként erre, akkor nem is fogom annak érezni. Ha mondjuk mind ehelyett inkább annak örülök, hogy legalább egy út van, amin el tudok jutni az iskoláig aznap, és nem kesergek azon, hogy sokkal több idő lesz így odaérni, mint enyhe időjárásban lenne, akkor máris sokkal kevésbé leszek letörve. Ahogy ezt végig gondoltam, mégis csak felmerült bennem egy kérdés.
- Nem önátverés az, ha van egy probléma, és én úgy teszek, mintha az nem lenne?
- Nem! – csattant fel a válasza, aztán enyhébb hangon folytatta - Az önátverés az, ha azt mondom, hogy nem tudok felülkerekedni a nehézségeken.

Azért mégis csak meg kell jegyezzem, hogy otthon nem voltak ilyen jellegű problémáim, hogy a havazás miatt nem tudtam volna eljutni valahova. Persze, otthon nem is találkozgattam senkivel az iskolaszünetekben, meg valójában azokon kívül sem.

Hát azt hiszem végül is ez az, aminek jobban kell örülni annál, mint amennyire a problémámtól szenvedek. Néhány órával később kiléptem a ház ajtaján, ebbe a hatalmas és végeláthatatlan hómezőbe, amivé a táj alakult. Bár nem gyalogolhattam olyan magabiztossággal, mint amikor nem lepi el semmi sem az utat, a cipőm talpa mégsem csúszkált elviselhetetlenül, ahogy lépteim egymást követték.

Az utam olyan helyeken vezetett, amerre még nem jártam ezelőtt. A térképen, amit Lily néni mutatott, jól láttam, hogy két falun kell átmenjek, mielőtt oda érek, amelyikben az iskola van. Nagyon reméltem, hogy nem tévesztem el az utat, mert ha mégis, akkor egészen biztosan elkések a találkozóról, amit pedig nagyon nem akartam. Már, ha egyáltalán nem veszek el ezen a végtelen fehér tájon. Újra a jeti jutott eszembe, hogy ők talán így keletkeznek? Hóban eltűnt gyerekeket formál át az élet zordja ilyen szörnyekké? Ezen való gondolkodásomból azonban kizökkentett az, aminek küllemi kellemtelenségét aligha lehetne a táj kietlenségére fogni. Ugyanis így, hogy már néhány hónapja külföldön éltem, szerintem jogosan gondolhattam azt magamról, hogy sok bizarr dolgot láttam már magam körül, de még semmi ahhoz hasonlót, amin át az utam vezetett.

Ahogy gyalogoltam, szemem világát az egyik oldalon a havas táj határolta, amin csillogott a nap fénye, és ami fölött a kék ég vont beláthatatlan, messze elnyúló takarót. A színek összjátéka teljesen elvarázsolt, mert minden kék árnyalatba burkolózott: kék volt annak a néhány fának az árnyéka, amik a hegyoldalon csúcsosodtak, kékek voltak a távolban pihenő hegyek és az a néhány piciny tó is, aminek a teteje még éppen nem fagyott be. Ha elkellet volna képzelnem, hogyan néz ki csodaország, egy hely, ahol minden olyan hétköznapinak tűnik, mégis varázslat járja át a környéket, egészen biztosan valami ehhez hasonló tájat képzeltem volna magam elé.

A másik oldalon a két falu jelent meg, amiken átvezetett az utam, és ezek már nem töltöttek el ehhez hasonló elégedettséggel és kimeríthetetlen csodálattal. Itt a hegyoldalt nem fedte hó, nem azért, mert a hóesés elkerülte volna, hanem mert olyan meredek volt, amin a hó nem tudott megmaradni. Ez nem a természet képződménye volt, a hegyoldal az ember munkája során vált ilyenné, egyenessége és meredeksége miatt talán hegyfalnak inkább lehetne hívni, mint hegyoldalnak. És nem is állna távol ez a megnevezés a valóságtól, mert a hegyoldalt nem azért hordták el, hogy köveiből házakat építsenek. A házak ezekben a falukban a hegybe voltak belevájva. Ha távolabbról látom őket, talán azt hihettem volna, hogy csak az én szememben olvad egybe a táj, és a házak a hegyoldal előtt vannak felépítve, mert ugyanolyan ajtójuk és ablakaik voltak, mint bármelyik kőből épült háznak. Viszont olyan közelről, ahol az autóút vezetett, jól láttam, hogy az elülső falon kívül nem építettek meg többet, mert a ház többi része egyenesen a hegy belsejébe nyúlik be, és ki tudja, milyen mélyre.

Ha nem egyedül lettem volna, vagy ha csak tudtam volna ezeknek a faluknak a létezéséről korábban, talán nem rázott volna meg. Ilyen közelségből azonban ijesztőnek és veszélyesnek hatott, olyannak, mintha egy börtön lenne. El sem mertem képzelni, hogyan nézhet ki ez a hely egy nyári esőzés után, mikor a tájat köd lepi el, és ez a hegyfal, mint a végzet kapuja emelkedik ki a szürke homályból. Minden érzékem kiélesedett attól a félelemtől, ami átjárt, ahogy sétáltam az úton. Próbáltam nyugodt maradni, mint akinek legkevésbé van az az érzése, hogy nagyon rossz helyen jár, és közben szemem sarkából figyeltem mindent, fülemmel a legkisebb rezdülést is igyekeztem meghallani. Mindkét falu azonban olyan csendes volt, mintha lakatlan lenne. El sem tudtam dönteni, örülök-e, hogy úgy érzem, egyedül járok egy ilyen környéken, vagy inkább még több félelemet szül bennem? Veszélyesnek tűnő szellemváros, vagy veszélyesnek tűnő szellemváros, tele megbújó hegylakókkal? Nem tudom, melyik hangzik jobban.

Mikor végre sikerült átjutnom a második falun is, ahogy ballagtam tovább az úton, mintha tekinteteket éreztem volna a hátamban, de nem mertem megállni. Nem akartam megnézni, biztosra tudni, hogy ugye nincsen senki mögöttem, mert csak arra koncentráltam, hogy eljussak abba a faluba, ahova tartok. Azzal nyugtatgattam magam, hogy minden egyes lépéssel eggyel közelebb vagyok, és hogy csak erre kell figyelni: bal, utána jobb. Bal, jobb. Ezt ismételgettem magamban, ahogy meneteltem, hogy eltereljem a figyelmemet arról a félelemről, aminek ha teret adok talán teljesen megbénított volna. Éreztem, ahogy az izmaimat átjárja a félelem nehéz gondolata, a karomat, amelyben annyi erő gyülekezett, mintha csak bármelyik helyzetben megtámadhatna bárki. Hiába volt hideg az idő, a lábujjaim nem fáztak egy pillanatra sem, mert a félelemtől szívem olyan gyorsan pumpálta a vért a testemben, hogy semmilyen porcikámnak nem volt esélyre arra, hogy kihűljön.

Egy végeláthatatlanul hosszú ideig tartó gyaloglás után, végre megláttam az iskola falujának első házait. Nem jártam még nagyon erre, azzal az egy dologgal azonban tisztába voltam, hogy ahogy építették a házakat, az már erre a falura jellemző. Megérkeztem egy olyan helyre végre, amit ismerek. Ahogy közeledtem egyre jobban az iskola felé, annál jobban eltűnt belőlem a félelem, és ismerős érzések jártak át. Bár nem voltak ott velem a barátaim, mégis ez a hely nekem valahol őket jelentette. Szinte láttam szemem előtt, ahogy én és ők sétálunk valamelyik utcában, elképzeltem, ahogyan hülyéskednénk így, ezeken a lejtős utakon amik a falut hálózták be, és amelyek most egészen biztosan nagyon csúszósak voltak. Hallottam a nevetésünket, láttam a kivirult arcunkat. Ez feltöltött némi életkedvvel, és a testem melegét végre nem csak a félelem táplálta.

Néhány perc sétálás után, az utca végén végre megláttam az épületet is, amiben az iskola működött, és előtte egy piros autót. Úgy emelkedett ki a fehér, nyugodt látképből, mint ahogy dobhang rázza fel a rezdületlen tájat. Biztosra nem tudhattam, de úgy sejtettem, az már Thanon lesz. Hogy kié az autó, anyukája, apukája vagy a szomszéd hozta-e el, azt nem tudtam innen megállapítani, de nem is izgatott annyira. Egy piciny irigység mégis költözött belém látván, hogy Thanon-nak se másfél órát nem kellett gyalogolnia, és egyedül sem kellett átkelnie azokon a szellemfalukon, amikben az épületek a hegyekbe vannak vájva.Ezt a rossz érzésemet azonban hamar félre tettem, és könnyed szívvel közeledtem az autó felé. Mikor már nem jártam messze, ketten is kiszálltak az autóból: Thanon, és az anyukája. Thanon-nal megöleltük egymást, aztán az anyukája kezdett el beszélni, még mielőtt mi egymáshoz szólhattunk volna.

Vállig érő, sötét egyenes haja volt, és az arca kerekded. Szépségét kifinomultsága és visszafogottsága adta, azonban mégis volt valami nagyon határozott a személyiségében. Ezek a látszólag egymásnak ellentmondó tulajdonságok úgy keveredtek benne, mint téli hegycsúcs alatt forrón bugyogó vulkán, ami azonban nem keresi a lehetőséget arra, hogy kitörjön minden áron börtönéből. Mégis érzi az ember azt, hogy jobban teszi, ha jól viselkedik, mert hiába tűnik alvónak az a vulkán, attól még magunkra lehet haragítani, ha nem vigyázunk!

Nem éreztem magamat fenyegetve a társaságában, egész egyszerűen csak azt, hogy vele szemben még annál is nagyobb tiszteletet kell tanúsítsak, mint amit más felnőttek felé szoktam.
Meglepő módon ő is Thanon-nak szólította a fiát, ha a nevét akarta mondani. Erre nem számítottam, mert azt hittem, családban leginkább a saját nevét használják, amit születésekor kapott. - Így, hogy leesett a hó – kezdett bele – és ennyire hideg van, azt kértem Thanon-tól, hogy ne legyetek kint túl sokáig! - A hangsúlyából inkább úgy sejtettem, hogy kijelentette neki, semmint hogy megkérte őt rá. - Szép a táj nagyon, úgyhogy nem fogom tőletek elvenni az örömet, hogy kint legyetek a szabadban, de egy óra múlva örülnék, ha visszaérnétek ide! - Kedvesen mondta, hogy örülne neki. Még én is, annak ellenére, hogy nem ismertem őt, hallottam a hangjában a kijelentést, már majdnem hogy parancsolást. - Átugrunk hozzánk, és késő délután felé valamikor haza viszlek. - nézett rám, és nem tagadom, hogy felcsillant a szemem, ahogy hallottam, hogy nem kell újra átmenjek a szellemfalukon. Tudom, persze, Lily néni sokat beszélt nekem ma reggel arról, hogy kell átlépni a nehézségeken, de két szellemfaluval szemben én… szóval ez nem egy olyan nehézség, amin ezt a szellemiséget gyakorolnom kéne. Határozottan azt gondolom, hogy valami könnyű kihívással kell kezdeni!
Egy mosollyal az arcomon bólogattam, jelezve hogy elfogadom a felvetését, sőt, örülök is neki! Szépen beszélte nagyon a helyi nyelvet, annak ellenére is, hogy tudtam nagyon jól, ő sem ide valósi. Mégis a hangsúly, amivel beszélt nagyon jól imitálta azt, amit az itteniek használnak, még ha a szavak kiejtésében volt is némi eltérés. Miután az anyukája mindezt elmondta, én és Thanon egymásra néztünk, azzal az üzenettel a szemünkben, hogy akkor indulhatunk is! Mikor már jó pár lépésre voltunk az autótól, megkérdeztem, hogy merre felé fog vezetni az utunk.
- Merre megyünk? - kérdeztem ezt a jóval egyszerűbb verziót, mint ami az eredeti gondolatom volt.
- Van egy hely, amit még Diamir mutatott nekünk egyszer. Ő elég jól ismeri a környéket, és az egy igazán szép táj, majd meglátod! - mondta.
- És hogy talált rá Diamir? - kérdeztem. Még mindig csak legendákat ismertem róla, és most hirtelen az a benyomásom támadt, hogy a hóparkon kívül és iskola után ő egy nagyrészt magányosan bolyongó lélek, aki egyedül lelt rá erre a helyre, és utána a véletlen úgy hozta, hogy megmutatta az iskolai barátainak.
- Valamikor, amikor még kicsi volt, a szüleivel jöttek el ide túrázni.
Nem tudtam eldönteni, hogy a „kicsi volt” vajon mennyire kicsi gyereket takar, így ezt kérdeztem:
- Diamir mióta is él itt?
- Ő itt született. A szülei ide valósiak. - mondta, és rám nézett. Meglepett arckifejezésemből rájött, hogy eddig egyáltalán nem voltam tisztában korábban ezzel az információval. Meg voltam róla győződve, hogy abban a kis csapatban, ami az osztályunkban kialakult, mindenki külföldi származású, valamilyen úton módon.
- Nem tudtad? - kérdezte. Erre megráztam a fejemet. - Mit gondoltál, Mélora miért lelkesedik annyira az itteni kultúráért, miért tud annyit róla?
Be kell valljam, hogy sosem feltételeztem volna róla, hogy ezért.
- Nekem úgy tűnt, őt magától érdekli ennyire, mert az anyukája ide valósi, és az apukáján is azt látta, hogy érdekli az, amit itt hittek régen az emberek. - mondtam neki. Egész szép, hosszú mondatokat tudtam már alkotni, és gondolatban gratuláltam magamnak ehhez.
- Ez is biztosan szerepet játszik benne! - mondta ezzel, hogy végül is egyáltalán nem volt valótlan az én meglátásom arról, hogy miért is ilyen lelkes. Az út eleinte a kávézó irányába vezetett, ahol reggelente találkozni szoktunk. Azonban nem álltunk meg előtte és nem is tértünk be, hanem tovább sétáltunk, és végül teljesen letértünk az útról.
- Egészen biztosan oda találunk? Nem fogunk eltévedni? - kérdeztem tőle. Így, hogy semmit nem láttunk a nagy hótakarótól, a szememben eléggé kétséges volt az, hogy jó úton járunk-e?
- Nem fogunk! - nézett rám, és a válasza inkább úgy hangzott, mint egy mantra. Ha nem erősítjük fel magunkban annak a lehetőségét, hogy akár el is tévedhetünk, akkor az nem is fog megtörténni! Vajon ezt is be lehet tudni Lily néni nehézségekkel kapcsolatos hozzáállásába? Azt hiszem, megtaláltam az ideális első nehézséget, amin keresztül ezt a felfogást el lehet sajátítani, még pedig úgy, hogy Thanon szembe néz ezzel a kihívással… én pedig nézem, hogy csinálja!

Ő ment elől, és én azon az ösvényen haladtam végig, amit ő előttem már kitaposott. Egészen biztos voltam abban, hogy neki sokkal fárasztóbb ez az út, mint nekem. Azonban én már több, mint másfél órája úton voltam azért, hogy találkozhassunk, így nem állíthatom, hogy furdalt volna a lelkiismeret azért, hogy csak ő dolgozik. Arra gondoltam, hogy legalább ha majd visszafelé jövünk, már egyáltalán nem kell majd az utat törnie, és neki is sokkal könnyebb lesz! Akkor majd élvezheti a munkája gyümölcsét.

Nem gyalogoltunk többet, mint 10 perc, mikor az utunk befordult, az erdő mélye felé. Be kellett vallanom, hogy nagyon kíváncsi voltam, hogy vajon hova megyünk? Ahogy ment előttem, és én hátulról követtem őt, olyan érzések merültek fel bennem, amiket még nem éreztem korábban. Fogalmam sem volt, merre vezet közös utunk, se most, se a későbbiekben, mégis valamiféle nyugalom járt át a közelében. Úgy éreztem, hogy vele biztonságban vagyok.

Értetlenül álltam azelőtt a kérdés előtt, hogy vajon ez lenne a szerelem? Ez az, amit éreznem kell egy ilyen helyzetben? És ha igen, akkor miért nem éreztem már az első pillanatban, mikor megpillantottam őt? Ennek nem úgy kéne működnie, nem úgy van a nagykönyvben megírva, hogy a fiú és a lány egymásra néz, és abban a pillanatban meglátja a másik szemében azt a csillogást, ami az övében is megvan? Meglátja a másikban azt az embert, akit mindig is keresett, első pillanatra felismeri, hogy az az ember áll előtte, akit az élet a társának szánt?

Mindennek ellenére is ott, azon a délutánon úgy éreztem, hogyha a lelkem egy királyság lenne, és nekem királyt kéne választanom, őt választanám. És utána követném őt bárhova. Az erdő nagy részében már sokkal könnyebb volt az előre haladás, mert a fenyvesek ágai felfogták a lezúduló hóréteget, és itt már nem állt negyven centi vastagon, csupán feleannyin. Ahogy sétáltunk tovább, fülemet halkan vízcsobogás zaja ütötte meg, ami egyre erősebb lett, ahogy haladtunk előre. Talán valami vízforráshoz megyünk?

Thanon azt ígérte, hogy tetszeni fog, ahova megyünk. Most, hogy hallottam a víz hangját mégis egy kis félelem költözött a szívembe, hogy csalódás fog érni. A látvány, ami körülvett itt a hegyekben, és a táj, ami szemem elé nyílt Lily néni háza ablakából igazán feltették a mércét minden egyéb természet adta helynek, mert mindezekkel körülvéve már sokkal nehezebb volt lenyűgözni. Viszont semmiképpen nem akartam őt megbántani, így lélekben már készen álltam arra, hogy mosolyt fogok csalni akkor is az arcomra, ha annyira nem tetszik, amit megnézünk majd.
Pár perc további gyaloglás után végre szemem elé tárult az, aminek a felkeresésére elindultunk.
- Még én sem számítottam arra, hogy ennyire szép lesz! - mondta Thanon. - Mikor itt voltunk Diamir-ral, már akkor is elképesztő volt, de most, hogy hó borítja, még inkább gyönyörű!
Én nem láttam, milyen volt, mikor Diamir-ral jártak erre, abban viszont meg tudtam őt erősíteni, hogy szemet gyönyörködtető volt, amit itt találtunk. Egy kis vízeséshez jöttünk, melynek az alján egy piciny tavacska állt, ami egy patakban folyt tovább. A kis tó tele volt kövekkel, amelyek körül néhány kiemelkedett a víz felszíne alól, és tetejüket még hó fedte, oldalt viszont saját, sötét színüket öltötték magukra. A vízesés nem egyetlen zuhatag volt, hanem három, különböző méretű kisebb vízesésből állt össze, ráadásul a legalsó szinten a víz két külön úton ömlött a talaj felé. Mivel a zuhatag ennyire tagolt volt, a hó mindenfelé talált magának helyet, ahol megtelepedhetett, bár összességében a hegyoldal ezen kis része túlzottan lejtett ahhoz, hogy olyan vastagon álljon rajta a hó, mint ahogy a talajt fedi. Ennek ellenére mégis fehér ölelésébe zárta a zuhatagot. És a víz színe!